Мартина Линден
Влюбен и изгубен
Един принц се бори за любовта

Превод от немски: Горан Райновски, Светлана Старирадева, 2013

chitanka.info

Много задължения тежат на раменете на Леонардо фон Мюлберг. След ранната смърт на баща си той е наследил титлата. Младият мъж скърби за обичния си баща, но трябва да се погрижи и за къщата. Освен това майка му настоява за скорошна женитба и, разбира се, тя трябва да съответства на ранга им.

На Леонардо му идва в повече. Единствено музиката на младата пианистка Изабел Манголд му носи малко разтуха. Принцът постоянно слуша нейните сидита и се наслаждава на звуците, сътворени от вълшебните й ръце. Докато един ден той среща Изабел. Красивата пианистка преобръща живота на Леонардо надолу с главата…

Потънала в мисли, принцеса Гизела фон Мюлберг стоеше до гроба на мъжа си, починал преди година и половина от сърдечно заболяване. Бяха се обичали много. На принцесата все още й беше трудно да приеме смъртта му. В мислите си се виждаше изправена до него пред венчалния олтар на църквата в замъка Мюлберг. Въпреки че родителите на Гизела бяха уговорили брака им, на нея й беше лесно да каже „да“. Още когато видя Ернст-Йоахим за първи път, тя се влюби в него.

Гизела докосна с устни букета бели рози, който държеше в ръцете си.

— Обичам те, Ернст-Йоахим — прошепна тя, — ще те обичам до края на дните си, а и след това.

Със сълзи на очи тя положи розите върху лъскавата надгробна плоча от тъмен гранит. Малко след това неохотно напусна гробището. Всеки път се чувстваше така, сякаш предава съпруга си. Покрай редицата гробове тя бавно закрачи към портата от ковано желязо, която водеше обратно и парка на замъка.

Срещу гробището я чакаше лимузината й. Шофьорът се беше облегнал на калника. Като забеляза принцесата, застана мирно и отвори вратата на колата. Тя се настани безмълвно на задната седалка.

— Благодаря, Алфонс — изрече тя след известно мълчание.

Старото семейно гробище на Мюлберг се намираше на почти два километра от замъка, издигащ се като скъпоценен камък в средата на поддържания парк. Четириъгълната измазана тухлена постройка с ивици от червен пясъчник беше стъпила върху висока основа, от която широко стълбище водеше към парка. От лявата й страна се намираше отбранителна кула от тринайсети век. От години достъпът до кулата беше забранен. До покрития й с дървени плочи покрив се виеше бръшлян, който дискретно прикриваше следите на старостта, оставени от столетията по сивите зидове.

При хубаво време принцесата отиваше пеш до гробището, но сутринта валя с часове. Едва сега се проясняваше. На небето се показа искряща дъга. „Ще я приема за добър знак преди разговора ми с Леонардо“, помисли си Гизела. Преди три седмици осиновеният й син отпразнува трийсетия си рожден ден. Беше крайно време да се ожени.

Лимузината спря пред външното стълбище на замъка. Алфонс слезе и подаде ръка на принцесата. Тя грациозно изкачи стъпалата. В украсения с гипсови орнаменти салон я посрещна икономът, който взе мантото й.

— Синът ми в кабинета си ли е, господин Щайгер? — осведоми се тя.

— Да, ваша светлост. Преди пет минути бях при него — отговори възрастният човек.

— Благодаря, господин Щайгер.

Принцесата хвърли поглед към огледалото, окачено от дясната страна на салона, преди да пристъпи в късия покрит с паркет коридор, който водеше към кабинетите в замъка.

През затворената врата на кабинета се чуваше концерт за пиано от Сергей Рахманинов. Болезнена усмивка се изписа по устните на Гизела. Любовта към музиката Леонардо беше наследил от истинския си баща — нейния починал зет. Още докато беше малък, Леонардо най-много се радваше, когато го водеха на концерт.

Принцеса Гизела почука. Не чу отговор и влезе.

Принц Леонардо фон Мюлберг седеше до бюрото си, вглъбен в музиката.

— Може ли да ти попреча, Леонардо?

Младият принц се стресна.

— Извинявай, майко, не те чух — той се надигна да я посрещне.

— Нико — също — принцесата посочи малкия бял териер, легнал в кош до бюрото, който мигаше сънливо. — Да не повярваш, че някога в Шотландия тези кучета са били отглеждани за лов.

— Кой знае какво е правил Нико цяла сутрин — каза Леонардо и седна с майка си на дивана до камината. — Появи се до бюрото ми едва преди час и прегладнял се нахвърли на своя „Цезар“. Изгълта всичко до последната хапка. — После допълни през смях: — Може би искаше да спести работата на кухненския персонал, като изчисти купичката си до блясък.

Нико стана от коша си, протегна се, изтича към вратата и изчезна от стаята през отвора за кучета.

Принц Леонардо намали музиката.

— Запис на Изабел Манголд — отбеляза той. — Всеки път, когато я чуя, се сещам за концерта й в Нова Зеландия, на който бях преди три години. — Той премести едно кресло за майка си. — Да ти предложа нещо?

— Чаша джинджифилова лимонада — отговори принцесата и седна.

От вградения хладилник Леонардо взе бутилка джинджифилова лимонада и наля на майка си и на себе си, преди да седне срещу нея.

— Бях при баща ти на гробището — рече принцесата и отпи от чашата си. — Какво не бих дала, за да го видя само още веднъж!

— Знам колко силна беше любовта ви, майко. — Леонардо хвана ръката й. — И на мен ми е трудно да приема смъртта му. Понякога си мисля, че никога няма да стана достоен за наследството, което ми остави. Дядо и той направиха от Мюлберг това, което е днес.

— За това не бива да се притесняваш, Леонардо — каза принцеса Гизела. — Имаш чудесно образование, а и след специализацията ти в САЩ и Нова Зеландия натрупа още повече опит. В това отношение не се страхувам за Мюлберг.

— А в какво отношение тогава? — полюбопитства младият принц, въпреки че знаеше накъде бие майка му.

За миг Гизела фон Мюлберг впери поглед в прозореца.

— Когато сестра ми Хелен и съпругът й Хорст загинаха преди двадесет и три години по време на сахарската си експедиция, ние те осиновихме не само защото много те обичахме, а и за да осигурим наследник на Мюлберг. Тогава отдавна бяхме изгубили надежда да имаме свои деца. — Тя отпи още една глътка. — Баща ти и аз никога не съжалихме за това. Ти си синът, който винаги сме си пожелавали.

— А аз никога не съм имал основание да си пожелая други родители — увери я Леонардо.

Той почти не помнеше истинските си родители. Те бяха учени и пътуваха много. Първите му години бяха преминали почти изцяло в Мюлберг.

— Правиш ме безкрайно щастлива, Леонардо — призна принцесата. — За да продължиш рода, най-после трябва да се ожениш. Носиш велико име. Име, което значи нещо в Европа. Не позволявай един ден това име да бъде погребано с теб.

Леонардо с усилие потисна смеха си.

— Майко, още съм твърде млад, за да населя света с цял отряд Мюлберг.

— Не ми харесва, когато говориш така, Леонардо — смъмри го принцесата. — Лекомислието не подхожда на сериозната тема. — Тя сбърчи чело. — Не ми се ще да го споменавам, но продължението на рода Мюлберг е достатъчно важно, за да ти напомня, че злополуки са отнели живота на не малко млади хора.

Той разбираше притесненията на майка си, затова не се разсърди.

— Досега не съм се запознал с такава млада дама, която да накара сърцето ми да забие по-бързо — отвърна той.

— По-просто е, отколкото си го представяш, Леонардо — отвърна майка му. — Вече погледна ли списъка, който ти направих? В него ще намериш всички млади дами, чийто произход е подходящ за сключване на брак.

Леонардо стана и взе от най-горната лавица над бюрото си тънка папка, в която имаше не само списък на младите дами, а и снимки и информация за семействата им.

— Този списък за пазаруване ли имаш предвид?

— Напълно сериозна съм, Леонардо — възмути се Гизела фон Мюлберг. Младият принц призна, че е стигнал твърде далече:

— Моля за извинение, майко.

— Имаш го.

— Ще се информирам по-подробно в близко бъдеще — обеща той, — но не съм готов да сключа брак с жена, която не обичам. — Той се приближи до принцесата и постави ръка на рамото й. — Нямам ли право да изживея такава голяма любов като вашата?

На принцесата не й остана нищо друго, освен да се съгласи с него, макар че й беше трудно да си представи друга такава любов. Любовта между нея и мъжа й надживя дори торнадото, което преди двадесет и четири години заплашваше да разруши живота й. Само благодарение на нейната далновидност тогава бурята отмина, без да нанесе по-големи щети.

Изабел Манголд гледаше втренчено монитора до леглото на баба си. Тя седеше в удобно кресло и можеше да вдигне крака, но въпреки това сънят не идваше. Страхът за живота на баба й я оставяше без дъх. Тя нежно погали студената ръка на болната.

— Не ме оставяй, бабо — прошепна тя. — Какво ще правя без теб?

Предишната вечер Изабел имаше концерт в Роял Албърт Хол в Лондон. През паузата й съобщиха, че баба й е получила тежък сърдечен удар. Беше й невъзможно да продължи втората част на концерта. Вместо това тя веднага тръгна за Германия. Пристигна на франкфуртското летище посред нощ и веднага отиде в болницата.

Оттогава бяха минали двайсет и четири часа. През повечето време баба й беше унесена. Изабел не беше сигурна, че я е познала. Не можеше да направи нищо друго, освен да седи до леглото й и да не я оставя сама. Лекарите не й дадоха почти никаква надежда. Вероятно баба й нямаше да преживее тази нощ.

Младата жена се облегна назад и затвори очи. Досега не бе успяла да се свърже с родителите си, които от две години живееха във Флорида. Когато говориха последния път, майка и спомена нещо за заминаване. Изабел предположи, че се намират на място без телефонен обхват.

Изабел се беше родила преди двайсет и три години в Калифорния, където се бяха запознали родителите й. Баща й работеше като архитект и ръководител на проекти за една голяма американска компания, която строеше пътища и мостове за държавите от Персийския залив. Първите години от живота си Изабел прекара в Бахрейн и Дубай, а после я изпратиха при баба й в Германия, за да тръгне на училище там.

— Толкова много ти дължа, бабо — рече тя тихо. — Ти ми предаде любовта към музиката.

После докосна с два пръста бузата на старата жена.

Лена Вайлер отвори очи.

— Изабел? — попита тя почти беззвучно. — Изабел?

— Тук съм, бабо. — Младата жена завъртя нощната лампа така, че в стаята стана по-светло. — Не се притеснявай. Всичко ще се оправи.

Старата жена хвана китката на внучката си.

— Изабел, трябва да ти кажа нещо, преди да затворя очи завинаги.

— Бабо, дотогава има много време — опита се да успокои баба си Изабел.

— Не, остава ми съвсем малко време. Аз… — тя затвори очи, за да ги отвори веднага отново. — Изабел, слушай внимателно. Родителите ти… отдавна трябваше да ти кажат. Колко пъти съм ги молила. Колко пъти…

— Бабо, говоренето те изморява. Нека утре поприказваме за всичко.

— Не! — Захватът около китката на Изабел стана по-силен. — Утре може да е късно… Слушай, Изабел, моля те, слушай!

— Добре, слушам.

— Изабел, мое дете, ти не си дъщеря на Торстен Манголд — каза старата жена с пресекващ глас. — Родителите ти се запознаха, едва след като майка ти беше бременна с теб и…

Какви ги приказваше баба й? Разсъдъкът й ли се помрачи пред смъртта?

— Ти си дъщеря на починалия принц Фон Мюлберг. Той и майка ти имаха връзка, докато тя работеше като стажантка в детски дом в Шлезвиг-Холщайн. Този дом беше под патронажа на семейство Мюлберг. Тя… — старата жена прекъсна изтощена.

Не, това не можеше да е истина! Изабел дъщеря на принц! Изабел не повярва на нито една дума на баба си. Е, добре, тя не приличаше нито на баща си, нито на майка си. И двамата бяха тъмнокоси и имаха сини очи. Баба й също преди е била с тъмна коса.

Изабел хвана русите си коси. „Златната Мари“, баща й винаги я наричаше така, когато като малко момиченце седеше в скута му. „Нашата Златна Мари“.

— Изабел, ще намериш документите, които доказват произхода ти, на тавана на нашата къща. Прибрани са в ковчеже, скрито под стари дрехи, в раклата от осемнайсети век, която наследих от моята баба. Някой ден документите могат да се окажат важни за теб. Семейство Мюлберг… — гласът на болната отново секна.

— Спри да говориш, бабо, това те изтощава — каза Изабел. — Ще говорим за всичко, когато оздравееш.

— Тази светлина е толкова ослепителна… — Лена Вайлер затвори очи. — Ти беше слънчевият лъч в живота ми, Изабел. Когато свиреше за мен, все едно небето се разтваряше. И родителите ти те обичат повече от всичко. Винаги са искали най-доброто за теб. Те…

Старата жена пусна ръката на Изабел. Главата й клюмна безсилна. На монитора до леглото на Лена Вайлер се появиха прави линии.

Изабел взе ръката на баба си и я покри с целувки. Сълзи се стичаха по лицето й. Тя дори не ги забеляза. Не усети и ръката на медицинската сестра, поставена на рамото й. Как щеше да продължи да живее без баба си? Тя й беше опора, даваше й кураж, когато беше тъжна, от самото начало вярваше в нея и я подкрепяше в кариерата й. Изведнъж Изабел осъзна, че е била много по-близка с баба си, отколкото с родителите си.

— Обичам те, бабо — прошепна тя през сълзи и целуна мъртвата по челото.

Съсипана, Изабел излезе от магазина за цветя и се отправи към колата си. Погребението на баба й щеше да бъде в петък. Вчера най-после успя да се свърже с родителите си и те обещаха незабавно да пристигнат в Германия.

Пътуването до къщата на баба й не продължи повече от десетина минути. Изабел остави колата в гаража и изкачи стъпалата до входната врата. В къщата беше толкова тихо, че щеше да се чуе и звънът на падаща игла.

Изабел съблече якето си и го окачи на закачалката. След като си свари кафе в кухнята, седна до рояла във всекидневната. Като в транс изсвири всички произведения, които баба й обичаше. Между тях — и един валс от Шопен.

Лена Вайлер рано видя таланта на внучката си. В младежките си години и тя беше изнасяла концерти, но престана след раждането на дъщеря си. Изабел беше едва шестгодишна, когато родителите й я доведоха в Германия, за да живее при баба си и да посещава училище там. Само след няколко месеца тя вече вземаше уроци по пиано.

Младата жена престана да свири и затвори рояла. Една по една тя разгледа всяка снимка във витрината. На някои снимки беше с родителите си. Посегна към една от тях. Не, наистина не приличаше на родителите си!

От смъртта на баба й бяха изминали два дни. Още не беше се качвала на тавана, за да потърси ковчежето, за което й разказа умиращата.

Съществуваше ли то изобщо?

Изабел върна снимката на мястото й. Откъде баба й беше решила, че е дъщеря на принца? Вече беше чела за семейство Мюлберг. Но то не я интересуваше особено.

Тъй като родителите й още не бяха пристигнали, Изабел трябваше да се погрижи за всичко, свързано с погребението. Нямаше време да се рови в старите ракли на тавана.

Но това беше важно за баба й, безкрайно важно…

Младата жена се стегна. Дори да беше убедена, че няма да намери никакво ковчеже в раклата, тя реши да се качи горе и да погледне.

От години не беше ходила на тавана. Блъсна я спарен, прашен въздух, когато отвори капака. Изабел изкачи последните две стъпала, промъкна се през отвора и включи осветлението.

Таванът беше претъпкан с боклуци — точно както го помнеше. Там стояха шевна машина „Сингер“ от двайсетте години, стари пишещи машини, газови лампи, умивалник с мраморен плот, огледала, кашони с книги и един люлеещ се стол. Раклата, за която говореше бабата на Изабел, беше полускрита зад големи плетени кошове.

Изабел се поколеба, преди да отвори капака на раклата. Миризмата на нафталин се разнесе из целия таван. Тя внимателно вдигна износените дрехи.

Никакво ковчеже!

Изабел си отдъхна. Наближаващата смърт бе помрачила съзнанието на баба й. Такова нещо често се случвало. Горката баба! Тя…

Изабел замръзна. С дясната си ръка напипа нещо твърдо. Затаи дъх и не смееше да помръдне. Каквото и да беше скрито между дрехите, то не беше ковчеже. Не би трябвало да е.

Изабел затвори очи. Избута дрехите настрани. Пръстите й се плъзнаха по правоъгълна кутия. Изглежда капакът й беше покрит с кожа. Опипом намери ключалката.

Нямаше какво да прави. Трябваше да го разгледа. Рядко нещо й беше струвало толкова усилия.

Дълбоко пое въздух, преди да се застави да отвори очи. Погледът й падна върху облечена с червена кожа кутия, висока петнайсетина сантиметра, която още беше полускрита под дрехите. Тя я измъкна внимателно, сякаш можеше да я счупи, затвори капака на раклата и постави ковчежето отгоре. Не беше заключено. С треперещи пръсти младата жена повдигна капака му.

Вътре лежаха множество сгънати изписани листове, пликове, адресирани до майка й и седефена кутийка с няколко бижута, между които и един медальон. Когато Изабел го отвори, от малка снимка й се усмихна мъж на около четирийсет години. На другата страна беше гравирано: „Сърцето ми е твое“. Изабел обърна медальона и на гърба му откри герб с гравирана отдолу дата: 1828. Значи медальонът беше по-стар от снимката.

Младата жена затвори ковчежето, изправи се и тръгна към капака на пода. След малко слезе на първия етаж на къщата.

След като си направи още една чаша кафе, Изабел се зае да прегледа документите. В пликовете имаше любовни писма. Отначало се стесняваше да ги прочете, но после преодоля притеснението си.

В писмата Ернст-Йоахим фон Мюлберг говореше за това, колко обича майката на Изабел и как копнее за нея. Във всяко се оплакваше, че тя не му отговаря и я питаше защо избягва и да разговарят по телефона. Писмата бяха писани по времето, когато майка й вече отдавна не живееше в Германия.

Изабел се захвана за ръкописите. Намери договор от три страници между принцеса Гизела фон Мюлберг и Дагмар Вайлер, майката на Изабел. Дагмар се задължаваше веднага да прекъсне всякакъв контакт с Ернст-Йоахим фон Мюлберг, да замине за чужбина и да не разкрива пред никого, кой е бащата на детето й. В замяна принцесата обещаваше щедро да финансира старта на новия й живот и еднократно да изпрати пари за издръжка на детето по сметка в швейцарска банка.

В ковчежето лежеше и друго писмо. Дагмар Вайлер го беше изпратила на майка си Лена от САЩ и я молеше добре да скрие ковчежето с договора и бижутата. Освен това й съобщаваше за мъжа, с когото се е запознала и който искал да се ожени за нея. „Торстен ще бъде добър баща на детето ми — пишеше тя, — но той не подозира и никога няма да разбере кой е бащата на детето, което очаквам.“

Всяка дума, казана от баба й на смъртното ложе, е била истина.

Изабел зарови лице в ръцете си. Не можеше да повярва. През всичките тези години родителите й са я лъгали, накарали са я да повярва, че Торстен Манголд й е баща. През всичките тези години…

Тя бавно пое дъх. Не, не биваше да ги упреква. Беше имала хубаво детство, макар че през повечето време беше живяла далеч от родителите си. Изпълняваха всяко нейно желание. Баба й направи всичко по силите си, за да успява в живота. Може би даже беше по-добре така, вместо да израсне като извънбрачното дете на принц Фон Мюлберг.

Изабел взе медальона и го отвори. Отиде до огледалото със снимката на баща си в ръка. Беше наследила от него русите коси и кафявите очи, а също и извивката на носа…

Изабел взе лаптопа от спалнята си и влезе в интернет. Семейство Мюлберг имаше официална страница. На нея тя видя по-голяма снимка на принца. Сепна се, когато прочете, че принцът е починал преди година и половина.

Отчаяните му писма с нищо не подсказваха, че е подозирал за бременността на любимата си. За своя изненада Изабел установи, че й се иска поне да е имала възможност да се запознае с истинския си баща.

Имаше и снимки на принцеса Гизела фон Мюлберг и сина й Леонардо, сегашния принц. Тъй като той беше неин полубрат, Изабел напразно търси да открие някаква прилика със себе си в тясното аристократично лице. За разлика от родителите си той имаше тъмна чуплива коса и зелени очи. Младият принц бе застанал до един прекрасен жребец, който притискаше глава в него.

Една след друга Изабел разгледа и другите страници. На тях се виждаха не само замъкът и просторният парк към него, но и се разказваше за различните предприятия, собственост на Фон Мюлберг, и за притежаваните от тях имоти. На последната страница беше представена къщичката на пазача на замъка, където всяка година хора на изкуството прекарваха летните месеци. За тази година още не беше се намерил наемател.

„Значи и аз бих могла да се усамотя там за няколко седмици“, помисли Изабел. През есента започваше новото й турне. Дотогава всеки ден трябваше да се упражнява. Не можеше да остане в къщата на баба си. Затрупана от спомените, тя не би намерила нужното спокойствие, за да работи.

Телефонният звън я откъсна от размишленията й. Обаждаше се майка й. Съобщи й, че преди обяд на следващия ден ще пристигне във Франкфурт заедно с баща й.

— Ще ви посрещна на летището — обеща Изабел. Не спомена за ковчежето.

Много хора обичаха Лена Вайлер, защото тя се отнасяше с внимание към чуждите нужди. Колко често беше подкрепяла някого със съвет или с дела. Затова този петък с нея се сбогуваха не само роднини, но и съседи.

След погребението Дагмар Манголд и Изабел бяха поканили опечалените в един близък ресторант. Върнаха се вкъщи едва вечерта.

— Напълно съм съсипан — каза Торстен Манголд и пое мантото на жена си. — Или е от полета, или от годините.

— На шейсет не би трябвало да говориш за старост, татко — обади се Изабел. — Ще сваря чай.

Подаде на баща си мантото и шапката си и отиде в кухнята. Още сутринта беше приготвила чиния с хапки. Изми си ръцете, сложи да заври вода и приготви каната за чай.

Младата жена беше решила още същата вечер да разговаря с родителите си за Мюлберг. Тя докосна медальона, който носеше на верижка. В бъдеще той щеше да й е нещо като талисман.

— Да ти помогна ли, Бела? — попита майка й — хубава жена в началото на четирийсетте. Взе чинията с хапките. — Ще ги занеса в хола.

— Можеш да извадиш и чаши от шкафа — каза Изабел. — Изглеждаш изтощена.

— Смъртта на мама ме съсипа повече отколкото очаквах — призна Дагмар Манголд. — Сега се питам дали се грижих достатъчно за нея. Благодарих ли й някога, че те отгледа?

— Не бива да се упрекваш, мамо — Изабел я целуна по бузата. — Веднъж баба ми каза, че не си можела да й направиш по-голям подарък, когато си ме поверила на нея.

— Въпреки това! — Дагмар Манголд занесе чинията в хола.

Изабел я последва с чай, захар и сметана.

Младата жена изчака да изпият първата чаша, преди да сложи на масата ковчежето с писмата, договора и бижутата.

— Не смятах, че това ковчеже още съществува — рече Дагмар Манголд. — Дядо ми го подари за десетия ми рожден ден. Вътре съхранявах всичките си съкровища. — Тя поглади кожата. — Нима мама е запазила топчетата, пъстрите камъчета и мидичките, които събирах? — Тя понечи да отвори ковчежето.

Изабел хвана ръката й.

— Не, в нея няма нито топчета, нито камъчета, нито мидички. Малко преди да умре, баба ми довери една тайна и ми каза къде да намеря доказателствата.

Лицето на Дагмар стана пепеляво.

— Не е трябвало да го прави, Бела — прошепна тя прегракнало. — Опазих тайната през всичките тези години. — Тя се обърна към мъжа си: — Даже и на теб не казах кой е бащата на Изабел.

— Татко, наистина много те обичам. — Изабел седна до Торстен Манголд. — Но нямам ли право да узная кой е истинският ми баща?

— За мен ти си като плът от плътта ми — увери я Торстен Манголд. — Не бих обичал повече и собствена дъщеря.

— Никога не бих се усъмнила, татко — увери го Изабел.

Дагмар Манголд отвори ковчежето. Тя подаде документите на съпруга си.

— Истинският баща на Изабел е Ернст-Йоахим Мюлберг — рече тя. — Когато жена му разкри връзката ни, тя се срещна с мен в Хамбург. По разбираеми причини не пожела да се видим в детския дом, където работех като стажантка. Малко преди това бях разбрала, че съм бременна. Принцеса Гизела беше много внимателна и изпълнена с разбиране. Веднъж Ернст-Йоахим ми се беше оплакал колко жена му го пренебрегвала. Тя страдаше много повече от него от безплодието си…

— На страницата на семейство Мюлберг се споменава техен син на име Леонардо — вметна Изабел.

— Леонардо — повтори Дагмар Манголд. — Още тогава Леонардо живееше през повечето време в замъка Мюлберг. Той е племенник на принцесата. Когато майка му и баща му загинаха, Мюлберг го осиновиха.

— Значи не ми е полубрат?

— Не, изобщо не сте роднини. — Потънала в мисли, Дагмар отвори кутийката за бижута. — Подаръци от баща ти — отбеляза тя. — Когато заминах за Америка, нарочно оставих бижутата тук. — Тя отпи глътка чай. — Принцеса Гизела се обърна към съвестта ми. Обясни ми каква огромна отговорност е паднала на раменете ми. Помоли ме да не въвличам семейството й в скандал и че щом Ернст-Йоахим не бил достатъчно разумен, то поне аз да бъда. Успокои се, когато разбра, че не съм му казала, че съм бременна. Свят ми се зави от сумата, която ми предложи, за да изчезна от живота на мъжа й.

— Значи тя изобщо не се съмняваше, че мъжът й е бащата? — попита Торстен Манголд.

— Причината да нямат деца беше у нея, а не у Ернст–Йоахим. Въпреки че бях съвсем млада, едва на осемнайсет, не хранех никакви илюзии относно връзката ми с принца. Той обичаше жена си и никога нямаше да се разведе заради мен. Разводът би поставил под въпрос целия му живот.

Дагмар Манголд обви чашата с двете си ръце. Изабел видя колко тежко е за майка й да говори за всичко това.

— Приех предложението и написах прощално писмо на Ернст-Йоахим. После заминах за Швейцария, където принцесата ме настани в един пансион на брега на езерото Лугано. Там пристигна и адвокатът, оформил договора. Посети ме и майка ми. Спомена за някакъв мъж, който питал по телефона за мен, но не се представил. Предположихме, че е бил Ернст-Йоахим. От Швейцария заминах при леля Карен в САЩ, за да родя детето си там. Предадох документите и бижутата на мама.

— Мъдро решение от страна на майка ти да замине за САЩ. Иначе никога нямаше да се запознаем. — Торстен Манголд помилва ръката на жена си. — Оженихме се четири седмици, след като се запознахме. Беше любов от пръв поглед. Не можех да повярвам на щастието си. Все пак вече бях на трийсет и пет — възрастен мъж в сравнение с майка ти.

— Никога не съжалих, че се омъжих за теб — увери го Дагмар Манголд.

— А аз не мога да си представя по-добър баща — каза Изабел.

— Ернст-Йоахим никога нямаше да може да те признае, Бела. Ако тогава не бях толкова млада, щях да помисля за последствията от действията ни. Чувствах се поласкана, че съм желана от принц.

— Помисли ли къде ще живееш след смъртта на баба си, Бела? — попита Торстен Манголд. — Ела с нас във Флорида. Къщата ни е достатъчно голяма, за да побере и твоя роял — намигна й той.

— Може би някой ден — отвърна Изабел. — Засега смятам да остана в Германия.

Тя се сети за къщичката на пазача в замъка Мюлберг, която очакваше новия си наемател. Искаше да поживее поне няколко месеца там, където е бил домът на истинския й баща.

Принц Леонардо фон Мюлберг влезе в градинския павилион, в който се беше усамотила майка му, за да прочете новия криминален роман, пристигнал със сутрешната поща. Още като млада принцесата обичаше криминалетата. Мразеше да й пречат докато чете.

На мека възглавница до нея се беше разположил Нико. Заровил глава в лапите си, той спеше съня на праведните. Тъй като цяла сутрин беше лудял и беше помагал на градинаря, като изравяше дупки, където не трябва, той беше доста уморен.

Принцеса Гизела затвори книгата.

— Какво има, Леонардо? — попита тя с едва доловимо нетърпение в гласа. — Седни — тя посочи белия градински стол срещу пейката й.

— Както изглежда, имаме нова наемателка за къщичката на пазача — отвърна синът й. — Което само по себе си не е достатъчно, за да ти преча на четенето, майко. Но мисля, че ще те интересува кой смята да се настани в къщичката.

— Не си играй с търпението ми, Леонардо!

— Преди десет минути секретарят ми донесе запитването на млада дама. Изабел Манголд иска през лятото да се упражнява тук за новото си турне. Ще докара и рояла си.

Семейство Мюлберг винаги подбираше наемателите си много внимателно. Затова беше необходимо разрешението на принца, преди управителят да подпише договора за наем.

— Не можах да повярвам, когато прочетох името на наемателката — продължи Леонардо. — Точно Изабел Манголд!

— Ще каним младата дама от време на време в замъка — каза майка му. — Хубаво би било, ако успеем да я накараме да посвири за нас и няколко по-специални гости. — Увлечена в планове, тя чешеше Нико. — Може би ще се съгласи да изнесе малък концерт по случай рождения ми ден. Тази година нямам намерение да устройвам голямо парти. Тези времена отминаха, но нямам нищо против един концерт. Това би допаднало и на баща ти.

Леонардо се отказа да напомня на майка си, че починалият й съпруг би бил последният, който би й отказал голямо празненство.

— Идеята е чудесна — каза той. — Повярвай ми, истинско преживяване е да чуеш Изабел Манголд на живо. Никога преди не бях чувал някой да свири така. Няма да забравя онази вечер в Нова Зеландия.

— Освен това младата дама е и много красива — с лека ирония отбеляза принцесата.

— Наистина ли? — попита той смеейки се. — Не бях забелязал.

Принц Леонардо се върна в кабинета си. Взе един от дисковете, подредени на полица под сиди плейъра, и се взря в снимката на обложката. Изабел Манголд бе не само красива, а имаше и особено излъчване.

Върна диска на мястото му и помоли секретаря си да влезе, за да му продиктува писмо до младата пианистка. За него беше важно да й отговори лично.

Беше изключително хубав ден. Слънцето се усмихваше на небето сякаш нямаше намерение да залезе някога. Още преди обяд Изабел Манголд напусна хамбургския хотел, в който бе пренощувала. Олденбург остана зад гърба й и тя пътуваше към стръмния бряг. Малко преди плажа на Вайсенхойзер отби от главния път. По ливадите отдясно и отляво на тясното шосе пасяха коне и овце.

Постепенно ливадите преминаха в гъста смесена гора, която се разреди след два километра и се показа отворената врата на парк. От двете страни на портата се простираше не много висок бял зид, който се губеше в далечината между дърветата. Само на няколко метра зад портата се издигаше едноетажна тухлена постройка с покрив от дървени плочки, два комина и красив еркер, в чиито прозорци се отразяваше слънцето.

Изабел премина през портата и малко по-късно спря пред къщата. Тя правеше изключително гостоприемно впечатление с разноцветните рози, виещи се по стената до първия етаж, с цветните сандъчета пред входа и белите ивици около прозорците.

Правилно ли постъпваше Изабел? Често си задаваше този въпрос през последните двайсет и четири часа. Какво очакваше от посещението в Мюлберг? Изабел не можеше да си отговори. Родният й баща вече не беше жив, а принц Леонардо не й беше брат, както си помисли отначало. Какво тогава търсеше в Мюлберг?

Изабел слезе от колата. Колкото и да искаше да огледа замъка, дърветата й пречеха. Чувството, че е тук, беше особено. Стори й се, че върши нещо непозволено. Кой й даваше право да е тук? Баща й не беше научил за съществуването й и…

— Вие сигурно сте госпожица Манголд? — приятен глас я откъсна от мислите й.

Тя се извърна към доста пълна жена, която излезе от къщата. Изабел прецени, че е на около шейсет години. Лицето й, обрамчено от изрусени къдрици, бе набраздено от бръчици.

— Да, аз съм Изабел Манголд — потвърди младата жена.

— Едит Хансен. Аз съм икономката на замъка Мюлберг — представи се жената и хвана ръката на Изабел. — Добре дошла. Подготвили сме всичко за вас и сме направили място за рояла ви. — Тя надникна в колата.

Младата жена се разсмя.

— Колата ми е твърде малка за рояла. Ще го докарат след няколко часа!

— Колко глупаво от моя страна. — Госпожа Хансен се присъедини към смеха й. — Да ви помогна ли с багажа? После ще ви покажа къщата. През последната година ни гостува един художник, а преди това — скулптор.

Те заедно внесоха куфарите и пътните чанти в къщата. Надясно се влизаше в просторна кухня, а отляво се намираше салонът, обзаведен с удобни тапицирани мебели, килими и два шкафа от деветнайсети век. Имаше дори и камина, на чийто перваз стояха стар часовник и два свещника.

— Там може да поставим рояла ви — каза Едит Хансен и посочи свободното място близо до вратата към терасата.

— Да, ще се събере там. Сигурно ще се чувствам много добре в Мюлберг.

— Предполагам. — Госпожа Хансен я поведе към горните помещения по скърцаща дървена стълба. Отвори вратата на спалнята. — Не се плашете. Умивалникът е само декоративен. Негова светлост принц Ернст-Йоахим направи модерна баня, когато преди петнайсет години очакваше първия си гост тук.

— В сайта на фамилията прочетох, че принц Ернст-Йоахим е починал преди година и половина.

— Минаха почти двайсет месеца, откакто негова светлост ни напусна — въздъхна икономката. — Ударът беше тежък за съпругата му принцеса Гизела и техния син.

— Той какъв беше? — попита Изабел, въпреки че нямаше намерение да задава този въпрос.

Икономката въздъхна повторно.

— Строг, изискан и същевременно много мил. Дори когато имаше основание за недоволство, той никога не излизаше от ролята си. За всеки намираше добра дума и време да го изслуша. И обичаше жена си. Мисля, че няма друга такава любов на земята.

— Сигурно на сина му е трудно да следва пътя на баща си — отбеляза Изабел.

Какво ли щеше да каже добрата госпожа Хансен, ако знаеше с кого говори? Дори и огромната любов към жена му не беше попречила на принца да протегне ръце към друга.

— Принц Леонардо ще се научи да върви по пътя на баща си — отвърна Едит Хансен. — Той научи много от него. — Тя хвърли поглед през прозореца. — Да не повярва човек как лети времето. До неотдавна сегашният ни принц играеше с приятелите си футбол в парка и се катереше по дърветата. Нямаше дърво, на което да не се е покатерил. Два пъти си чупи ръката при падане. Не си мислете, че това го спря.

— Такива са момчетата — отбеляза Изабел.

— Ще ви оставя да разопаковате багажа си на спокойствие, госпожице Манголд. Ако желаете нещо, ми се обадете. До телефона в антрето ще откриете всички важни номера. Не се грижете за почистването, ще го поемат прислужниците от замъка.

Изабел изпрати Едит Хансен до вратата и се сбогува с нея. После отиде в кухнята, сложи вода за чай и отвори хладилника. В него имаше всичко необходимо за няколко дни. Не беше нужно веднага да ходи на пазар до близкото село.

След обяда Изабел се залови да разопакова куфарите и пътните чанти. Тъкмо привърши и през отворения прозорец чу как камионът на спедиторската фирма спря пред къщата.

Тъй като се оказа невъзможно да се внесе роялът през вратата, трябваше да го пренесат зад къщата и да се опитат да го вкарат през двойната врата за терасата. Най-после с малко усилия роялът беше поставен в салона.

Изабел даде на хората хубав бакшиш. Едва си тръгнаха и тя седна на рояла и прокара пръсти по клавишите. Потънала в мисли, започна да свири едно от любимите произведения на баба си.

Когато се смрачи, Изабел облече жилетка и излезе от къщата, за да се поразходи. Надяваше се да зърне замъка, без да я забележат. Чувстваше се като натрапница, макар и да нямаше основание. Все пак бе наела къщичката и никой не можеше да й забрани да разгледа парка.

Доста повървя, докато пред нея се появи замъкът. Под лъчите на залязващото слънце той изглеждаше като омагьосан. Скрита зад един дъб, тя видя мъж в рипсени панталони и светъл летен пуловер, който слизаше по стълбите. Той се спря и се загледа в нейната посока.

Изабел притаи дъх, но после осъзна, че младият мъж не може да я види. Запита се дали това не е принц Леонардо. От такова разстояние беше невъзможно да различи чертите му.

Докато се връщаше към къщата, тя размишляваше как да се държи занапред. Очакваше ли се от нея да се представи на домакините, или трябваше да изчака покана, за да влезе в замъка? Изабел съжали, че не се е осведомила. Все пак хазяи й бяха семейство Мюлберг.

„Ще изчакам — реши тя, — или ще попитам госпожа Хансен. Тя сигурно знае как са постъпили предишните наематели.“ По устните на Изабел пробяга усмивка. Както разбра от думите на икономката, като дете принц Леонардо е бил голям калпазанин. Това някак й допадна.

На следващата сутрин на вратата се позвъни. Изабел тъкмо беше закусила и смяташе да започне да се упражнява за турнето. Тя отвори изненадана и пред нея се изправи строен мъж с побелели слепоочия. Въпреки лятната жега той беше облечен в тъмен раиран костюм.

— Моля да ме извините за безпокойството, госпожице Манголд. — Той леко се поклони. — Аз съм Торбен Фишер, секретарят на принца.

— Заповядайте моля, — покани го Изабел.

— Много мило от ваша страна, но не искам да ви задържам. — Торбен Фишер извади от една папка плик с княжеския герб и го подаде на младата пианистка. — Принц Леонардо и принцеса Гизела ще се радват, ако днес следобед ги посетите на кафе.

Покана за замъка! Това реши въпроса как трябва да реагира.

— Моля ви, благодарете от мое име на принцесата и принца за поканата. С удоволствие ще я приема.

— Радвам се — каза секретарят. — Желая ви приятен ден.

Той кимна и се запъти към една тъмна лимузина, спряла на пътя.

Изабел изчака още малко, преди да затвори вратата. Стори й се забавно, че дори поканата за следобедно кафе в Мюлберг е увенчана с княжеския герб. Тя внимателно отвори плика. В него имаше картичка, която също носеше герба на Фон Мюлберг.

Какво да облече? Какво се носи на следобедно кафе в аристократично семейство? Лятната рокля на цветя подходяща ли ще е за случая? Не, по-добре нещо едноцветно или…

Изабел реши първо да седне пред рояла и да се поупражни. После можеше да продължи да си блъска главата за следобедния тоалет. Не трябваше да е нещо твърде изискано. Не бе поканена на вечеря.

По небето се появиха черни облаци и прогониха жегата. Силен вятър задуха в дърветата и храстите в градината. Глухи гръмотевици предвещаваха буря. След няколко минути започна да вали.

Изабел затвори прозореца на спалнята и вместо сандалите с не много висок ток обу ниски пантофки. С въздишка закачи лятната рокля в шкафа и взе лек кашмирен пуловер и тъмносиня пола.

Под тънкия пуловер се очертаваше медальонът със снимката на баща й. Докосна го леко. Само след броени минути щеше за първи път да влезе в замъка Мюлберг. Представи си колко хубаво би било там да я посрещне баща й. Той щеше да разпери ръце, да я притисне към себе си…

Но родният баща на Изабел изобщо не беше подозирал за съществуването й! А дори и да знаеше, нямаше да може да я признае. Изабел не се разбираше. Имаше чудесен баща, който я обичаше с цялото си сърце. Защо тогава така я заболя, че никога не е познавала истинския си баща? Отначало не се развълнува, а сега искаше да са били близки. Какво не би дала, за да докосне ръката му само веднъж. Изабел изпита дълбока ненавист към принцесата, изпратила майка й в чужбина, и същевременно се упрекваше, че е глупачка.

Щеше да е неразумно да отиде пеш до замъка в този дъжд. Изабел измина краткото разстояние с колата си. Едва успя да стигне до широкото стълбище и насреща й се появи икономът с огромен черен чадър.

Във вестибюла към нея се хвърли малък бял териер уести. С блеснали очи и оголени зъби той залая срещу Изабел, като същевременно така махаше с опашка, че цялата му задница се въртеше.

— Защитаваш си територията ли?

Изабел се наведе над малкото кученце. Протегна ръка към него. То спря да джавка и подуши пръстите й. Веднага след това легна по гръб и й даде да го почеше по корема.

— Мога само да се извиня за поведението на кучето ми, госпожице Манголд.

Изабел се изправи. Тя установи, че принц Леонардо в действителност изглежда също толкова добре, колкото и на снимките в интернет, ако не и по-добре.

— Харесвам уестита, ваша светлост — отговори тя. — Постоянно се изненадвам от смелостта на тези малки кученца.

— В Шотландия ги отглеждат като ловни кучета — каза Леонардо. — Много съм неучтив, госпожице Манголд. Дори не ви се представих. — Той й подаде ръка. — Леонардо фон Мюлберг. Майка ми и аз се радваме, че ще ни гостувате през лятото.

— Благодаря, ваша светлост.

— Моля, наричайте ме принц Леонардо.

— С удоволствие.

Леонардо посочи към отворения портал:

— Жалко, че вали. Ще трябва да пием кафе в салона. Майка ми с нетърпение очаква да се запознае с вас.

Младият принц отведе Изабел в летния салон с големи прозорци към терасата. Стените му украсяваха копринени тапети на цветя. Гипсовите орнаменти по тавана също изобразяваха цветя и лозови ластари. Светлите мебели в стил бидермайер и пастелните тапицирани кресла им подхождаха чудесно.

Принцеса Гизела фон Мюлберг седеше до вратата към терасата и четеше. Когато синът й и Изабел влязоха, тя остави книгата настрана и свали очилата. С пленителна усмивка поздрави младата пианистка.

— Майко, искам да ти представя Изабел Манголд — рече Леонардо. — Госпожице Манголд, принцеса Гизела.

— От сърце се радвам да ви приема в Мюлберг, госпожице Манголд. — Принцеса Гизела подаде ръка на гостенката. — Посвикнахте ли вече? Къщата на пазача е подходящо място да се оттегли човек от стреса на града и да си почине.

— Благодаря за посрещането, ваша светлост — отговори Изабел. — Но при мен не може да се говори много за почивка. Трябва да се упражнявам за есенното ми турне.

— Тогава ще се радваме да ни посвирите — мило каза принцесата и стана. Посочи към масичката, където беше сервирано кафето. — Заповядайте.

Леонардо помогна на Изабел да седне.

— Преди три години присъствах на концерта ви в Нова Зеландия — разказа той. — Беше запомняща се вечер. Между другото изсвирихте и „Песента за Земята“ на Густав Малер.

— Синът ми прекара известно време в Нова Зеландия — вметна принцесата.

— Сигурно сте видели от островите повече от мен, принц Леонардо — рече Изабел. — На мен времето не ми стигна, за да посетя дори една от прочутите Пещери на светулките, а да не говорим за гората с мамонтови дървета.

— Жалко наистина.

След знак на принцесата прислужницата наля кафе и отново се оттегли.

— Госпожица Манголд веднага се сприятели с Нико — отбеляза младият принц. — Той, разбира се, отначало изигра ролята на голямото силно куче.

— Родителите ми също имаха уести. Казваше се Шадоу и живя с тях в Дубай и Бахрейн. Когато ги посещавах през ваканцията, двамата с Шадоу бяхме неразделни.

— Значи не сте отраснала с родителите си? — попита принцесата с интерес.

— Не, при баба ми в Германия. Родителите ми искаха да ходя на училище тук. Баща ми ръководеше строежи в страните от Персийския залив. Преди две години се пенсионира. Сега родителите ми живеят във Флорида.

— А вие пътувате по света.

Леонардо не откъсваше очи от Изабел. Усещаше, че към нея го привлича не само любовта към музиката. Може би още в Нова Зеландия е усещал нещо повече. Младата жена излъчваше нещо, което караше у него да звъни струна, за чието съществуване досега не беше подозирал.

Докато пиеха кафе, разговаряха за музика и турнетата от последните години, заради които Изабел бе обиколила половината свят. Още на четиринайсет тя имаше участие в Метрополитън в Ню Йорк и я обявиха за вундеркинд.

— Сигурно сте с музиката още от люлката — предположи принцесата.

— От най-ранно детство баба ми е свирила на пиано и е имала концерти като млада. Когато после се родила майка ми, тя се концентрирала само върху семейството. На нея дължа кариерата си. Тя с всички сили ме подкрепяше и ми вдъхваше кураж, когато нещо не се получаваше така, както си го бях представяла.

— И синът ми свири на пиано от най-ранно детство.

— Свиренето ми е на светове далеч от вашето, госпожице Манголд — обади се Леонардо. — Жалко, че още вали. Бих желал да ви покажа парка.

— Това може да стане някой друг път — каза Изабел. — Няма да вали до края на лятото.

— Да се надяваме — засмя се Леонардо.

Нико влезе в салона и облиза муцунка.

— Май си е похапнал хубавичко — рече Изабел. — Прилича на уестито от телевизионната реклама, на което му сервират храна „Цезар“ с клонка магданоз.

— Е, на Нико му я даваме без магданоз — отговори Леонардо. — Но и той си я хапва с такова удоволствие като кучето от рекламата. Любимата му в момента е мини филетата със сос. — Младият принц въздъхна: — Безнадежден чревоугодник.

Нико се излегна в краката на Изабел. След малко постави глава върху стъпалото й, затвори очи и заспа.

Колкото и добре да се чувстваше Изабел в компанията на принца и майка му, след час и половина стана време да се сбогува, защото етикетът изискваше да не прекалява с гостуването.

Принц Леонардо придружи младата жена до колата й.

— Не забравяйте за разходката ни в парка, госпожице Манголд — помоли той, подавайки й ръка.

— С нетърпение я очаквам, принц Леонардо.

Тя му махна и се качи в колата.

Леонардо изчака да потегли, преди да се върне при майка си в летния салон.

— Какво мислиш за младата дама — осведоми се той.

— Госпожица Манголд ми направи много добро впечатление — отговори принцесата. — Има отлични маниери.

— Лятото обещава да е интересно. — Леонардо погледна плющящия дъжд.

— Какво имаш предвид, Леонардо?

— Нищо — отбеляза той и се обърна към майка си: — Ако нямаш нищо против, ще те оставя. Имам още работа.

— Не, нямам нищо против — каза Гизела фон Мюлберг. — Ще се погрижа за кореспонденцията си.

Принцеса Гизела и принц Леонардо заедно излязоха от летния салон. С леки стъпки Гизела пресече вестибюла, докато Леонардо се отправи към крилото с кабинетите, придружен от Нико.

Валя и на следващия ден. Това не попречи на Изабел. Веднага след закуска тя седна пред рояла да се упражнява. Прекъсна за кратко само за обяд.

Едва привечер затвори рояла и седна на терасата, защото дъждът вече беше престанал. Отдалеч дочу лая на Нико. Прозвуча остро изсвирване и настана пълна тишина, нарушавана единствено от мекото шумолене на вятъра в дърветата.

Изабел се поколеба дали да не тръгне по посока на лая, но не желаеше да се натрапва на принца.

Изабел рядко четеше женски списания и не знаеше какво се пише за семейство Мюлберг. Дали Леонардо фон Мюлберг си имаше приятелка? Така както изглеждаше Леонардо, можеше да се предположи. Сигурно и той като толкова други младежи от аристокрацията прекарваше част от зимата по местата за богатите и красивите, докато лятото вероятно беше определено за Ница, Монте Карло или за круиз в Южния Пасифик.

Не, не можеше да си представи, че му харесва да посвети времето си на сладкото неправене на нищо. Правеше впечатление на мъж, който знае какво иска и не се отклонява от предначертания път.

Изабел мислено се засмя. Едва се запозна с принц Леонардо и майка му и вече си позволяваше да определя към кой тип мъже се числи той. „Никога не преценявай човека по първото впечатление“, сякаш чу да казва баба й. „Той ти харесва?“ Изабел се сепна. Да, Леонардо фон Мюлберг й харесваше. Защо да не си го признае? Смяташе го за безкрайно симпатичен човек, на когото можеше да се довери изцяло. Не беше толкова сигурна за принцеса Гизела, което може би се дължеше и на факта, че принцесата беше принудила майка й да замине за чужбина, за да не причини неприятности на семейството й. Не можеше да го забрави. Но и майката на Изабел нямаше право да застава между принцесата и съпруга й. Добре, била е много млада, но…

Не, не биваше да съди така майка си! Изабел си спомни за книгата, която баба й й подари — „В мокасините на индианеца“. В нея ставаше дума за това, че никога не бива да си позволяваме да съдим човека, преди да сме били на негово място.

Изабел се върна в хола и затвори вратата към терасата. Пристъпи към витрината, където беше поставила снимка на родителите си с баба й.

— Обичам ви — увери ги тя, понеже се почувства виновна заради мислите си. — Не мога да си представя живота си без вас.

Тази нощ Изабел заспа, мислейки за семейството си. Сънува турнето. Седеше пред рояла на сцената, а зад нея беше оркестърът. Когато хвърли поглед към публиката, забеляза родителите и баба си. Махаха й.

На сутринта се събуди от слънчев лъч, промъкнал се през прозореца. Остана да лежи още малко със затворени очи, слушайки песента на птиците в градината.

След няколко минути излезе боса на балкона и погледна през парка към замъка. Дърветата го скриваха от погледа й. Можа да различи само горната част от знамето с герба на Фон Мюлберг, което се развяваше на покрива.

Изабел се облече и отиде в кухнята да си направи кафе. Заради хубавото време закуси на терасата. После пак седна пред рояла.

Принц Леонардо беше се запътил заедно с Нико към Изабел. Беше решил тази сутрин да й покаже парка. Още отдалеч чу свиренето на младата жена. Свирейки, тя се пренасяше в друго измерение. Краката му сякаш не стъпваха по земята, докато вървеше през парка, воден от музиката на Густав Малер.

Без да обръща внимание на музиката, Нико тичаше пред него. Спираше на всеки няколко метра, за да подуши цветята, храстите и камъните. Сърдито погледна след една катеричка, която се стрелна нагоре по една липа.

— Шшшт! — предупреди Леонардо кучето, когато стигнаха до къщичката на пазача. Той вдигна Нико и тихо отвори градинската врата. Спря за малко преди терасата, за да се наслади на разкриващата се картина.

Изабел седеше пред рояла с разпусната коса. Толкова беше потънала в музиката, че изобщо не го забеляза. Изящното й лице с големите кафяви очи и пълните устни изглеждаше озарено. Пръстите й се носеха по клавишите. Свиреше без партитура, сякаш всяка нота идваше право от сърцето й.

Нико се дърпаше в ръцете му. Когато не го пуснаха на земята, кучето сърдито излая.

Изабел като че ли излезе от транс. Тя се стресна, а после стана с усмивка и излезе на терасата.

— Добро утро, принц Леонардо. Не ви чух.

Леонардо пусна Нико и се отправи към нея.

— Ако някой трябва да се извинява, то това съм аз. Обикновено не се влиза през градината, а се звъни на вратата.

— Обикновено — повтори тя развеселена. — Заповядайте! — И посочи към салона. — И ти си добре дошъл, Нико.

Изабел се наведе към кученцето, легнало в краката й, и го погали.

Леонардо влезе в салона.

— Май не ме очаквахте, госпожице Манголд?

— А трябваше ли? — повдигна тя вежди.

— Снощи не ви ли се обади моят секретар, за да ви каже, че днес бих ви показал част от парка, ако времето го позволява?

— Не.

— Съжалявам. — Той ядосано сбърчи чело. — Грешката е моя. Сутринта трябваше да се уверя, че ви е позвънил. От друга страна, това не беше възможно, защото секретарят ми замина за Хамбург рано сутринта.

— Сигурно е забравил. Случва се. — Изабел затвори рояла. — С удоволствие ще разгледам парка. Само трябва да обуя други обувки. Седнете моля. Да ви предложа нещо? Чаша кока-кола?

— Не, благодаря. — Леонардо седна.

Изабел излезе.

Младият мъж огледа хола и забеляза снимката във витрината. Стана, за да я разгледа.

— Родителите ми — рече Изабел, когато се върна.

— Не е ли тежко да се живее далеч от семейството?

— Свикнала съм от дете. — Изабел затвори вратата към терасата. — Когато през ваканцията посещавах родителите си, заедно предприемахме много неща. А през отпуската си те идваха в Германия. Въпреки всичко имах прекрасно детство.

Един след друг излязоха през вратата.

— Аз почти не си спомням истинските си родители — рече принц Леонардо. — От все сърце съжалявам. Двамата са били учени и по-голямата част от годината са прекарвали в чужбина. Бих искал да ги попитам за толкова неща. Загинаха, когато бях още малък. — Той вдигна рамене. — Но що се отнася до детството ми, имах късмет. Осиновителите ми много се грижеха за мен.

— Приличаме си по нещо. Отраснали сме далеч от родителите си, но въпреки това и двамата сме имали щастливо детство — отбеляза Изабел.

— Може би сме се родили под щастлива звезда.

— Кой знае — каза Изабел.

Разходката из парка продължи почти два часа. Леонардо показа на младата жена не само оранжерията с екзотичните цветя и дървета, донесени от прадядото на починалия принц при пътуванията му из Африка и Азия, а и семейното гробище. За края запази църквата на замъка. Кръстът над олтара й беше направен от останките от викингски кораб, открит на плажа.

— Днес това не би се случило. Сега щяха да реконструират кораба и да го изложат в музея — каза младият принц.

— Знае ли се защо кръстът е бил изработен точно от това дърво?

— На този въпрос не отговаря даже семейната ни хроника. — Принц Леонардо посочи Нико, който послушно ги беше изчакал пред църквата. — Татко ми подари Нико преди няколко години. Оттогава ме придружава почти на всяка крачка.

— Що за човек беше баща ви? — попита Изабел. — И той ли обичаше музиката като вас?

Леонардо поклати глава.

— Татко не разбираше много от музика, но и не ми пречеше да свиря на пиано. — През поляната се запътиха към една алея, която ги отведе до езерце. Мястото изглеждаше като специално направено за срещи. — В сравнение с вашето свирене моето е само гимнастика за ръцете.

— От училище започнах да се упражнявам по четири часа дневно, а обикновено и по-дълго — каза Изабел. — Никога не съм искала да бъда друго, освен пианистка. Още като дете мечтаех за турнетата, заради които ще мога да пътувам из целия свят.

— Можете ли да си представите, че няма вече да ходите по турнета? — попита Леонардо. — Мисля, че за всеки идва време, когато му се приисква да си почине, да създаде семейство, да има деца.

— Едното не изключва другото — отвърна Изабел.

— И вашите деца ли ще израснат далеч от майка си и… — Леонардо направи гримаса. — Моля да ме извините. Това не ме засяга, госпожице Манголд.

— Още не съм мислила за това — призна си тя, когато седнаха на една пейка. — Разкажете ми за баща ви.

— Той беше мъж, достоен за уважение — отговори Леонардо. — Или поне аз го уважавах. Бих искал още да е с нас. Жалко, че не можете да се запознаете с него. Мисля, че щяхте да се разбирате.

Изабел не беше толкова сигурна, но отново съжали от цялата си душа, че не успя да види истинския си баща.

През следващите дни принц Леонардо фон Мюлберг все така нареждаше нещата, че уж случайно често срещаше Изабел в парка. Понякога той се криеше между високите дървета и я слушаше как свири. Всеки тон докосваше сърцето му. Можеше да слуша Изабел с часове. Само задълженията му го възпираха да не се поддаде на това изкушение. Колкото по-често я подслушваше, толкова по-голяма ставаше опасността да бъде разкрит.

Омагьосваха го не само изпълненията на Изабел. Близостта й го омайваше. Едва сега разбра, че се е влюбил в нея още в Нова Зеландия, без изобщо да я познава лично. В най-смелите си мечти (позволяваше си ги съвсем рядко) се виждаше как се разхожда с Изабел по плажа. Вървяха по един от разклатените вълноломи и се целуваха на лунна светлина.

На Изабел отдавна й беше направило впечатление, че Леонардо търси близостта й. Това я ласкаеше, а освен това, младият принц й харесваше. Докато се упражняваше за турнето си, тя често мислеше за него. Странно, но това не я разсейваше, а я вдъхновяваше. Представата, че свири само за Леонардо, беше прекрасна.

Малко само я измъчваше гузната й съвест. Когато при случайните си срещи те разговаряха за семействата си, тя изпитваше усещането, че го лъже. Това я потискаше, но той не биваше никога да научи истината.

Този петък принцеса Гизела фон Мюлберг бе поканила Изабел на вечеря. Както и предишния път, секретарят на принца й връчи покана. Тъй като не валеше, тази вечер Изабел отиде пеш до замъка. Вече почти беше стигнала сградата, когато край нея мина сива лимузина. Зад кормилото седеше белокос господин. Успя да хвърли само бегъл поглед на дамата до него.

Когато Изабел стигна до замъка, сивата лимузина вече стоеше на паркинга. Принцеса Гизела посрещна гостите на външното стълбище. Двете дами се целунаха. На Изабел й направи впечатление широката брилянтна гривна, която носеше принцесата.

— Ето я другата ни гостенка — обърна се принцесата към Изабел. — Прекрасно е, че ще прекарате днешната вечер с нас, госпожице Манголд.

С няколко думи тя запозна Изабел с възрастните хора, които се оказаха нейни приятели от Олденбург.

Принц Леонардо очакваше гостите в помещение с кожени кресла, чиито летящи врати водеха към трапезарията. Той им предложи аперитив. Когато подаде чашата на Изабел, уж неволно докосна ръката й.

— Ще ни доставите ли удоволствие да ни посвирите тази вечер? — попита тихо той.

— Разбира се — отговори Изабел.

— Вие сте ангел.

— Много грешите, принц Леонардо. Ще го разберете, когато ме опознаете повече.

Младата жена отпи от чашата си.

— Дайте ми шанс да ви опозная по-добре — отвърна той.

— Нека изчакаме — прекъсна го тя и осъзна, че беше на път да започне да флиртува с младия принц. Умът си ли изгуби? Харесваше й да си играе с огъня, а и Леонардо видимо се забавляваше.

Принцеса Гизела наблюдаваше младите незабелязано. Тя усещаше промяната у сина си през последните дни и тя я притесняваше. Въпреки че Изабел й беше симпатична, не й допадаше това, че Леонардо непрестанно търсеше близостта й. Беше поканила младата жена на вечеря само за да наблюдава взаимоотношенията й със сина й.

Под копринената рокля на Изабел се очертаваше медальон. Може би подарък от някой приятел. Принцесата се надяваше да е така. Щом Изабел го носеше до сърцето си, значи този приятел значеше много за нея.

Гизела фон Мюлберг отново се зачуди откъде младата жена й се струва толкова позната. Запозна се с Изабел едва наскоро. В широкия й кръг от приятели и познати нямаше нито един с името Манголд. Този въпрос я измъчваше често през последните дни.

Гонгът ги прикани на вечеря. Икономът отвори летящите врати към трапезарията, където ги очакваше кръглата маса, на която бяха подредени скъп порцелан, сребърни прибори и горящи свещи.

Граф и графиня Хоек, приятелите на принцесата, се бяха върнали едва преди дни от дълго пътуване из Карибите, Докато се хранеха, те разказаха за островите, които бяха посетили, и за прекрасните хотели, прилични на истински палати, където глезели гостите по двайсет и четири часа в денонощието.

— И вие доста сте пътували по света, госпожице Манголд, — обърна се графиня Хоек към Изабел. — Както разбрахме, сте израснали в Дубай и Бахрейн.

— Там прекарах само първите години от живота си, а по-късно — и ваканциите — отговори Изабел. — И днес си спомням за чудните нощи в градината на покрива на къщата ни, където спяхме на открито. Никъде небето не е толкова красиво както в пустинята.

— Това ми прилича на носталгия — определи графинята.

— Да, малко — призна Изабел. — Въпреки че винаги мога да си резервирам почивка там. — Тя вдигна рамене. — Все пак е различно. Родителите ми вече не живеят в Персийския залив. Ако сега отида в Бахрейн или Дубай, ще съм само гостенка и няма да се чувствам у дома.

— Разбираемо е — съгласи се с нея принцеса Гизела.

Прислужницата сервира сладолед с плодове, след което вечерята приключи. Отидоха в музикалния салон, където стоеше великолепен „Бехщайн“. Леонардо отведе Изабел до рояла. Би бил щастлив да я помоли той да й обръща страниците с нотите, но знаеше, че не са й нужни ноти.

Граф и графиня Хоек пожелаха да послушат Шопен. Пръстите на Изабел сякаш не докосваха клавишите. Тя свиреше със затворени очи и бе напълно отдадена на музиката. „Колко е красива“, помисли Леонардо развълнуван. Той с усилие се въздържаше да не отиде до нея и да не постави ръка на рамото й, само за да я докосне.

Към десет и половина семейство Хоек си тръгна. Принцеса Гизела, синът й и Изабел ги изпратиха до лимузината им. Те предложиха на Изабел да я откарат до къщичката на пазача, но преди Изабел да успее да отговори, Леонардо се намеси:

— Много мило от ваша страна, графиньо, но аз вече обещах на госпожица Манголд, че ще я изпратя.

— Е, щом е така — отбеляза графинята и хвърли на принцесата леко закачлив поглед. — За мен беше удоволствие. Ще запомня тази вечер, госпожице Манголд.

— Благодаря, графиньо.

Изабел се опита да прикрие радостта си от думите на Леонардо.

По пътя към къщата на пазача към тях се присъедини и Нико. Не вървяха по пътя, а обикаляха по алеите в парка.

Принц Леонардо посочи небето:

— Наистина ли небето над пустинята е по-красиво от това звездно небе?

— По-различно е, по-ясно, по-просторно… — Изабел тихо се засмя. — Не мога да го назова с думи. Освен това харесвам пустинята. Никъде не можеш така добре да осъзнаеш безкрайността на вселената както в пустинята.

— С други думи паркът, през който вървим сега, е безпощадно отречен от вас?

Изабел се спря.

— Как можете да кажете подобно нещо, принц Леонардо? Едва ли има по-прекрасен парк от този. До голяма степен заради него се чувствам така добре в Мюлберг.

— Само заради парка или може би… и малко… заради мен?

Ако истинският й баща е притежавал половината от чара на осиновения си син, то Изабел не се учудваше, че е омагьосал майка й.

— Къде ще ни отведе това, принц Леонардо? — попита тя с леко треперещ глас.

— Престанете най-сетне да ме наричате принц, госпожице Манголд — заповяда той. — Пропастта, която създава титлата, е трудно да бъде преодоляна. А аз не искам помежду ни да зее пропаст. — Той хвана ръцете й. — Това лято е много специално за мен.

„Той се е влюбил в мен“, стресна се Изабел. Планът не беше такъв. Тя само искаше да се запознае със семейство Мюлберг и… Изабел усети безкрайна топлина. Топлината пулсираше във вените й и караше очите й да блестят.

— Нека да продължим пътя си — рече тя със сведени очи.

— Не. — Той хвана брадичката й и я повдигна. — Не съм ви толкова безразличен, колкото показвате, Изабел. — Леонардо не желаеше повече да нарича младата жена с фамилното й име, когато бяха сами. — Лятото продължава и имаме предостатъчно време да му се насладим.

Той нежно отмести една къдрица от челото й.

— Майка ви няма да е очарована, ако ви наричам Леонардо! — каза Изабел в един безпомощен опит да му се противопостави, въпреки че дълбоко в сърцето си не го искаше.

— Тя няма да разбере — той понижи глас. — Това е нашата тайна, Изабел, поне засега.

— Добре, съгласна съм — отстъпи тя.

Вместо отговор той целуна върховете на пръстите й.

Нико, който се беше запилял нанякъде, се върна при тях. Започна да протестира, защото никой нямаше намерение да продължи разходката.

— Господарят ни вика — каза Леонардо и хвана Изабел под ръка, на което тя не се противопостави. — Много бих искал да отидем да потанцуваме. Моля ви, не казвайте „не“!

— Вие да не сте от хората, на които като им подадеш пръст, искат цялата ръка? — рече тя. — Изчакайте, Леонардо. Много бързо се случва всичко. До преди няколко минути за мене бяхте принц Леонардо, а сега…

— Не се залъгвайте, Изабел. В сърцето ви за вас отдавна съм Леонардо. Усещам, че изпитвате към мен повече, отколкото сте склонна да признаете.

— Не ви липсва самочувствие.

Изабел спря отново.

— Лъжа ли се? — погледна я той в очите.

— Няма да отговоря на този въпрос — каза тя и опита да прикрие объркването си със смях.

В мислите си наистина отдавна наричаше Леонардо с малкото му име, още повече че донякъде бяха и от едно семейство. Досега не беше срещала мъж, който да й стане толкова симпатичен още при запознанството.

— Този отговор ми е достатъчен — заяви той триумфиращо.

След малко стигнаха до къщичката на пазача. Леонардо взе ключа от ръката й и отключи. Тя се притесни, да не би да я помоли да направи кафе, но той се сбогува като джентълмен.

— Утре ще ви се обадя, Изабел — обеща принцът. — Благодаря за хубавата вечер. Най-много се насладих на разходката ни.

— Аз също — призна тя и се наведе към териера. — Добре пази господаря си, Нико.

— И двамата ще се пазим. — Той отстъпи крачка назад. — До утре, Изабел.

— До утре — отговори тя и влезе в къщата.

Бързо заключи вратата след себе си. През прозореца видя как Леонардо направи няколко крачки, спря се, обърна се и помаха още веднъж. С дълбока въздишка Изабел се отдели от вратата и отиде в кухнята, за да разхлади горящото си лице на чешмата.

Въпреки че преди принцеса Гизела с радост се бе съгласила Изабел Манголд да наеме къщичката на пазача, сега тя вече съжаляваше. За в бъдеще реши да приема само мъже наематели. Тогава нямаше да се страхува, че синът й ще си изгуби ума по тях. Когато излизаше на разходка с Нико, пътят му задължително минаваше край къщичката, в това принцесата беше сигурна. Тя напразно обмисляше какво да предприеме.

— Мога ли да поговоря с теб за няколко минути, Леонардо — попита тя в края на юли. — Става дума за тържеството по случай рождения ми ден. Изпратих покани на най-близките ми приятели. Спрях се на празнична вечеря, а след нея уютно ще си побъбрим на чаша вино или еспресо.

Принц Леонардо остави автоматичната си писалка настрана и се надигна.

— Да поседнем пред камината. — Изчака майка му да се настани, преди да попита: — Не беше ли планирала концерт на госпожица Манголд?

— Реших друго — отговори тя. — Надявам се, че още не си разговарял с госпожица Манголд за това.

— Не, оставих организацията на теб. Все пак това е твоят рожден ден. — Леонардо неволно сбърчи чело. — Има ли някаква по-специална причина за решението ти?

Тя кимна.

— Защо да не го призная, Леонардо? — Гизела фон Мюлберг погледна сина си в очите. — Не ми харесва колко близък си с младата дама. На път си да прекрачиш невидимата граница. Изабел Манголд може и да е изключителна пианистка, но произходът й е абсолютно неприемлив за един Фон Мюлберг.

— Не ставай смешна, майко!

— Самозабравяш се, Леонардо!

Младият мъж си наложи да се успокои. Позната му беше позицията на майка му. На дванайсетия му рожден ден тя му обърна внимание колко е важно след време да сключи равностоен брак.

— Какво имаш против едно безобидно приятелство?

— Това приятелство отдавна не е толкова безобидно, поне не от твоя страна — рече принцесата. — А дори и да е само приятелство, веднага щом се разчуе, няма да имаме и една спокойна минута. В жълтата преса ще ви оженят, преди да сте разбрали какво ви се случва. Ако решите да го опровергаете, ще стане още по-лошо. — Тя поклати глава в подкрепа на думите си. — Няма защо да ти припомням, че други благороднически семейства доста пострадаха от това.

Леонардо стана. Не го сдържаше в креслото. Започна нервно да се разхожда напред-назад в кабинета си. Разбираше опасенията на майка си, но все пак…

— Майко, защо да го крия? — възкликна той и спря пред майка си. — Влюбих се в Изабел.

— Значи все пак съм права.

— Не виждам никакъв проблем в това — каза той предизвикателно. — Спомняш ли си списъка с младите дами, който ми връчи преди няколко седмици? — Когато майка му кимна утвърдително, той продължи: — Изабел е с две глави над всяка от тях.

— Смятам, че първо трябва да се опиташ да опознаеш младите дами, преди да си позволиш да ги съдиш, Леонардо.

Принцесата се опита да овладее гнева си и да запази добрия тон.

— А защо си създаваш мнение за Изабел, без да я познаваш? — контраатакува Леонардо. — Дълбоко в сърцето си знам, че тя е жената, с която искам да прекарам остатъка от живота си.

— Леонардо, не ставай смешен. Госпожица Манголд живее в къщичката на пазача едва от четири седмици. — Устните на принцесата се разтегнаха в снизходителна и същевременно подигравателна усмивка. — Човек бързо се влюбва. Това не означава нищо. Обикновено любовта преминава по-бързо от очакванията. Когато това се случи, е важно бракът да е бил изграден върху солидна основа и…

— Майко, любовта, която свързваше двама ви с татко, не бе отлетяла след кратко време — напомни й Леонардо. — Продължаваш да го обичаш, въпреки че той си отиде от нас.

— Любовта, която ни свързваше с Ернст-Йоахим, беше нещо специално — рече принцеса Гизела. — И повярвай ми, Леонардо, тя не ни беше дадена даром. Борихме се за нея, градихме я през всеки ден от брака ни, справяхме се с всички бури и предизвикателства.

— Не съм от хората, които бягат при първата трудност — каза Леонардо. — Един равностоен брак може да е изграден върху нестабилна основа като всеки друг. Има толкова примери от последните трийсет години.

Принцеса Гизела фон Мюлберг се изправи.

— Нямам желание да разисквам повече тази тема с теб — заяви тя. — На твое място хубаво бих си помислила дали съм готова да поставя на карта доброто си име заради един флирт. — Тя се обърна към вратата. — А и трябва да имаш едно предвид, мили сине — домът на госпожица Манголд е светът на музиката. Ако е толкова разумна, за колкото я смятам, тя няма да се откаже от кариерата си заради една мимолетна любовна авантюра.

Съзнателно принцесата затвори вратата съвсем тихо, напускайки кабинета на сина си.

Принц Леонардо опря глава на ръцете си. С майка му рядко се караха. Обикновено преодоляваха разногласията, без да стигат до кавга. Той още веднъж преповтори наум последните минути. Наистина ли Изабел беше жената, с която искаше да прекара остатъка от живота си? За едно, принцесата имаше право. Те действително почти не се познаваха. Той дори не знаеше дали Изабел отвръща на чувствата му. Най-важна за нея беше музиката. Всичко останало беше на втори план.

През кучешкия отвор влезе Нико. Около муцунката му още имаше трохи от храна. Леонардо взе хартиена кърпичка, коленичи до уестито и го почисти.

— Твоят „Цезар“ е за стомаха, Нико — скара му се с обич. — Няма място по козината ти. На тялото ти са му нужни витамините и минералите, които съдържа храната ти. — Принцът се изправи с уестито в ръце. — Двамата с теб имаме нещо общо: и двамата сме луди по Изабел.

Въпреки яда си Леонардо се присмя сам на себе си. Докъде стигна — да търси утеха при кучето.

През последните седмици не бяха канили Изабел в замъка. Тя предполагаше, че принцесата не одобрява отношенията им с Леонардо. При това изобщо не можеше да става дума за истинска връзка. От време на време двамата правеха по някой излет.

Когато отиваха да се хранят заедно, избираха по-малки ресторанти, в които не познаваха Леонардо. Дълго говориха за това, че всъщност няма защо да се крият, но че е по-добре да избягват да привличат внимание. Това допадаше и на Изабел. Тя не желаеше турнето й да бъде засенчено от слухове за авантюра с принц Фон Мюлберг.

Досега самотата не беше притеснявала Изабел, но тази вечер й тежеше. В замъка празнуваха рождения ден на принцесата. В късния следобед покрай къщичката на пазача префучаха много лимузини. Изабел ги наблюдава, скрита зад пердето на кухненския прозорец. Видя и колата на граф и графиня Фон Хоек. Въпреки че не очакваше непременно да я поканят, изолацията я обиждаше.

Изабел излезе потисната от къщичката, за да се поразтъпче. По-голямата част от деня беше прекарала до рояла. Почти несъзнателно се насочи към замъка. Вратите към терасата бяха широко отворени. Изабел беше твърде далеч, за да успее да долови нещо от разговорите и музиката. Отдалеч изглеждаше, че тази вечер се забавлява всеки, само не и тя.

„Как мога да си мисля такива глупости“, казваше си тя и се опитваше да се надсмее над себе си. Тя просто не принадлежеше към висшето общество и никога нямаше да принадлежи. Въпреки че беше родна дъщеря на принца. За което тук никой не подозираше. Благодарение на баба си и на родителите си беше успяла да постигне нещо в живота. Какво повече желаеше?

Изабел усети как сълзите се стичат по лицето й. Тя посегна към медальона, измъкна го изпод пуловера и го отвори. Светлината на лампата, която беше на няколко метра от нея не беше достатъчна, за да различи чертите на мъжа от снимката. И не беше нужно. Тя нежно докосна снимката.

През последните седмици принц Леонардо често й бе разказвал за баща си и Изабел успя да си изгради представа за него. Принц Ернст-Йоахим трябва да е бил много мил човек, готов да изслуша всеки. Нищо чудно, че майка й се е влюбила в него.

Младата жена бавно се върна при къщичката на пазача. Реши да гледа някой филм. При последното си пътуване до Олденбург си беше купила няколко дивидита, които отдавна й се искаше да гледа, но досега не бе намерила нужното време.

В кухнята Изабел включи каната, за да си свари чай, отвори кутия бисквити и извади от хладилника купа с кайсии. Вече беше вечеряла, но трябваше по някакъв начин да запълни празнотата, която усещаше тази вечер.

След няколко минути тя удобно се разположи на дивана. С подвити крака и няколко възглавници зад гърба тя загледа мюзикъла „Мама Миа“.

Принц Леонардо фон Мюлберг се спря изненадан, когато през открехнатата врата на къщичката на пазача не чу класическа музика, а АББА. Той тихо отвори градинската порта и се изкачи по стъпалата на терасата. Тъй като завесите бяха спуснати, не можа да надникне в салона.

Той почука по стъклото.

— Ехо! — извика той.

Изабел се изненада. Въпреки музиката й се стори, че съвсем ясно дочу гласа на Леонардо. Възприятията й си правеха шега с нея. Със сигурност тази вечер Леонардо нямаше време за нея.

— Изабел, може ли да вляза?

Тя намали звука и попита несигурно:

— Леонардо?

— Да, аз съм!

Младата жена стана и дръпна завесата.

— Какво правите тук, Леонардо? — попита тя смаяна, като видя младия принц да стои на вратата, облечен с официален костюм. Той държеше в ръка бутилка шампанско.

— Помислих си, че ще се радвате да ви правя компания. — Той постави шампанското на малката масичка и погледна към телевизора. — Гледах мюзикъла в Хамбург. От сърце се смях.

— Да, затова и аз го пуснах.

Изабел изключи апарата.

— Като че ли не сте особено весела тази вечер — отбеляза Леонардо и я погледна изпитателно. — Моето присъствие ще промени ли нещо?

— Вече го промени — призна Изабел.

— Точно това исках да чуя — заяви той. — Доколкото знам, в кухненския шкаф има чаши за шампанско. Извинете ме.

Принцът излезе и веднага се върна с две чаши. Сръчно отвори бутилката и наля шампанско.

— Ще ви търсят в замъка — каза Изабел, когато й връчи пълната чаша. — Днес майка ви има рожден ден, това е нейният празник, гостите са нейни и…

— Не смятам да се бавя — отговори Леонардо. — Кой казва, че не съм дошъл само за да се чукна с вас за здравето на майка ми? Това е похвално.

Очите му проблеснаха.

— Така е — отбеляза Изабел натъртено. — А защо ли не ви вярвам? Сигурно ви е било скучно сред възрастните хора.

— Скуката не е основание да се измъкнеш незабелязано. — Той вдигна чашата за наздравица. — За тази вечер, Изабел. — Погледът му потъна в очите й. — Просто копнеех за вас. Исках непременно да ви видя още тази вечер и да бъда за малко с вас.

— А майка ви и гостите?

Той постави пръст на устните си:

— Не мислете за тях. Аз също не го правя. Не е ли време да си говорим на „ти“?

Отначало Изабел изобщо не опита да се съпротивлява.

— Да пием за „ти“ — предложи тя и вдигна чаша.

— Ето това е приказка! — Той отпи от чашата й. — Не подозираш откога чакам това. — След като и тя пи, той взе чашата и я сложи до своята на масата. — Сега липсва само целувката.

Очите му отново светнаха.

— Вече не казах ли веднъж, че на теб човек стига да ти подаде малкия си пръст… — понечи да каже Изабел, изчервявайки се.

— Как е възможно да имаш толкова лошо мнение за мен? — Леонардо нежно докосна устните й. — Не съм толкова безсрамен, колкото си мислиш.

Той я целуна по бузата.

За своя изненада Изабел установи, че не би имала нищо против една истинска целувка, но от друга страна й хареса неговата сдържаност. Не използва ситуацията.

Изабел запали свещи и угаси лампите. Леонардо пусна диск с Моцартовата „Малка нощна музика“. Те седнаха на дивана, отпиваха от шампанското и слушаха музика. След известно време младият принц прегърна Изабел, а тя се притисна до него.

— Хубаво е с теб — прошепна й той. — Чувствам как сърцата ни бият в съзвучие. — Той взе ръката й и я положи върху гърдите си. — Иска ми се лятото да продължи вечно.

— След турнето ще се върна в Германия — обеща Изабел. — Мога да наема къща близо до Мюлберг.

— Или пак да се нанесеш в къщата на пазача.

Тя му се усмихна.

— Леонардо, с това майка ти определено няма да се съгласи. Тя сигурно иска лятото вече да е свършило и аз да съм си заминала.

Младият принц искаше да възрази, но не можеше.

— Тя няма нищо против теб, Изабел, но се бои, че ще ти подаря сърцето си за вечни времена. За нея е много важно да сключа равностоен брак.

— Не я кори за това, Леонардо. Добре я разбирам. Вероятно от години е планирала всеки детайл от живота ти, а сега се появявам аз и всичко обърквам.

За няколко секунди сянка покри лицето й. Какво да стори, ако връзката им се окаже сериозна? Колко дълго можеше да запази в тайна кой е истинският й баща?

— Тогава ще се опитам да разбера майка си — обеща Леонардо. — Хубаво е да съм с теб, Изабел. — Той се изправи и я прегърна. — Колкото и да ми е трудно да те оставя сама, трябва да се връщам при майка ми и гостите й.

— Остана твърде дълго — каза Изабел.

— Ти означаваш твърде много за мен. — Той я целуна леко и стана. — Ще ме изпратиш ли до градинската порта?

Изабел се съгласи. Само разумът я спираше да го помоли да остане още малко.

Хванати под ръка, те слязоха по стъпалата на терасата и минаха през градината. Над тях луната светеше като сребърен диск. Сякаш видяла достатъчно, след малко тя изчезна зад белите облаци, които пламнаха отвътре.

— Днес ще заспя с мисълта за теб — обеща Изабел. Тя опря лице на бузата му. Хубаво беше да е толкова близо до него.

— И аз ще мисля за теб, мила — отвърна той. — Може би ще се срещнем в съня.

Пак я целуна спонтанно. И този път целувката не беше бегла.

Изабел обви ръце около него.

— Никого не бих срещнала в съня си с по-голямо удоволствие — каза тя и го целуна със страст, която изненада и нея самата.

На следващата сутрин принцеса Гизела не говореше на Леонардо. Предишната вечер се беше въздържала да го упреква пред гостите, но не му отговори, когато той й пожела лека нощ.

Сега седеше безмълвна срещу него на масата за закуска. Прислужничката и икономът, които ги обслужваха, усетиха студ въпреки хубавото лятно утро.

— Майко, бих искал да поговорим за снощи — каза Леонардо.

Мълчанието беше непоносимо за него. Още като дете майка му, макар и рядко, го наказваше с мълчание и още тогава за него то бе истинско изтезание.

Принцеса Гизела го удостои с леден поглед. Тя стана и излезе.

Леонардо се почуди дали да не я последва. Предположи, че ще е безсмислено. Както познаваше принцесата, тя изобщо нямаше да реагира, ако я помолеше за извинение. Като момче в такива случаи търсеше спасение при баща си…

А и защо да я моли да го извини? Е, не биваше да изоставя партито, за да отиде при Изабел, но не съжаляваше за това. При мисълта за Изабел настроението му се подобри. Вече говориха по телефона тази сутрин. Принцът реши да прекара вечерта с нея.

На Леонардо не му остана много време да мисли за майка си и Изабел. Секретарят му вече го чакаше. Преди обяд програмата им беше доста натоварена. А следобед трябваше да пътува за Кил, за да направи първата копка на жилищния комплекс, на който беше инвеститор.

Днес принцеса Гизела обядва в апартамента си. Имаше главоболие, а сдърпването с Леонардо й тежеше. Как можа синът й да предпочете компанията на Изабел Манголд пред нейната? И то на рождения й ден! Младата пианистка не оказваше добро влияние върху Леонардо. За съжаление нямаше причина да разтрогне договора за наем. А дори и да имаше, Леонардо би се противопоставил.

След обяда принцесата реши да се поразходи. Заедно с Нико излязоха от замъка и се насочиха към алеята, водеща към езерцето. Главоболието й поотслабна. Освежаващият вятър, идващ от близкото Балтийско море, й подейства добре.

Гизела трябваше да направи нещо. Не можеше да продължава така. Не биваше да позволи Леонардо да си изгуби ума по тази жена. Нещо не беше както трябва с хубавата пианистка. Гизела го усещаше от самото начало, макар че едва сега го осъзна.

— Защо не мога да се сетя, Нико, за кого ми напомня тя? — обърна се принцесата към кученцето. — Като че вътрешно се съпротивлявам.

Тя бавно продължи нататък. Почти беше стигнала до езерото, когато съзря седналата там Изабел Манголд. Слънцето оцветяваше русите коси на младата жена в златисточервено. Тя се припичаше със затворени очи.

Принцеса Гизела понечи да се върне. Не й се говореше с Изабел, но Нико с радостно джафкане хукна към пианистката.

„Предател“, помисли си Гизела фон Мюлберг. Въпреки огорчението се присмя сама на себе си.

Изабел отвори очи.

— Нико! — извика тя.

В същия момент кученцето вече се беше хвърлило в краката й. Тя стана и се наведе над него, за да го почеше по коремчето. При движението медальонът изпадна от деколтето й, без тя да забележи.

— Не исках да ви преча.

Изабел подскочи изплашена. Не беше разбрала, че Нико има придружител.

— Моля да ме извините, ваша светлост, но не ви забелязах.

Предния ден младата жена беше изпратила в замъка великолепен букет с поздравителна картичка. Почуди се дали не трябва да поздрави принцесата и лично.

— Няма нищо, госпожице Манголд. — Принцесата се вцепени при вида на медальона, но с огромно усилие се овладя, отклони поглед и дари Изабел с усмивка. — Искам сърдечно да благодаря за цветята и милите думи на картичката. От време на време ви чувам да свирите. Турнето ви със сигурност ще пожъне голям успех.

— Надявам се, ваша светлост.

Нико не я оставяше на мира. Той подскачаше около Изабел, докато тя повторно се наведе към него. Внезапно забеляза, че медальонът е излязъл от деколтето й. Бързо го мушна обратно. За щастие принцесата май не го бе видяла.

— При възможност пак трябва да ни посвирите — каза Гизела фон Мюлберг.

Изабел не можа да повярва на ушите си.

— С голямо удоволствие — отвърна тя.

Когато разговаряха с Леонардо в ранния следобед, той й каза, че майка му го наказва с ледено мълчание. Нима се е умилостивила междувременно?

— Радвам се. — Принцесата се сбогува. — Хайде, Нико! — подкани го тя. — Трябва да напиша още едно писмо, което трябва да замине с днешната поща, а теб те чака една вкуснотийка.

Думата „вкуснотийка“ имаше магическо въздействие върху Нико. Той сви по алеята и хукна към замъка.

Потънала в мислите си, принцесата го последва. Тя веднага позна медальона, макар че не го беше виждала от толкова години. Свекърва й често го носеше. От много поколения той беше част от фамилните бижута. След смъртта на свекърва й изчезна, заедно с още няколко украшения.

Принцесата предположи, че възрастната дама ги е подарила малко преди да умре. Тя беше много щедра жена, която често възнаграждаваше услугите, подарявайки бижу. Ернст-Йоахим би могъл да я спре, но той никога не направи такъв опит.

— Не искам аз да съм този, който й отнема радостта — казваше той.

А сега медальонът се появи на шията на Изабел Манголд. Кой й го е дал? И защо беше толкова важен за нея? Още преди седмици принцесата забеляза, че под дрехите Изабел носи някакво бижу.

Принцеса Гизела не ценеше много интернет, но седна пред компютъра си. Запита се защо по-рано не е потърсила повече информация за Изабел Манголд. У нея се зароди ужасно подозрение. Очите на починалия й съпруг я гледаха, когато надникваше в лицето на младата жена.

Принцеса Гизела написа името „Изабел Манголд“ в търсачката и излязоха над десет хиляди попадения. Веднага се зае да отваря страниците, които й се струваха благодатни. След час най-после откри нещо. На страницата имаше кратък текст за детството на Изабел и се споменаваха имената на родителите й: Дагмар Манголд, по баща Вайлер, и Торстен Манголд.

За няколко минути принцесата остана вкаменена пред компютъра. Миналото я застигна. Върна се в Мюлберг в образа на Изабел Манголд. Как стана така? Случайност ли беше, или Изабел Манголд беше дошла в Мюлберг, за да потърси отговорност от принцесата? Тъй като Изабел носеше медальона, не можеше да е случайност.

Гизела фон Мюлберг се изправи и нервно се заразхожда напред-назад. Мислите й се въртяха в кръг. Когато се приближи до прозореца, забеляза, че тъмни облаци покриват небето. Това лоша поличба ли беше?

Срещу писалището й висеше портрет на починалия принц. Тя замислено го съзерцаваше. Въпреки че така добре познаваше лицето му, не беше познала, че Изабел Манголд има неговите очи.

— Как можа да ми причиниш това, Ернст-Йоахим? — попита тя сломена. — Колко много искахме деца. Какво ли не опитах, за да ти даря дете? И сякаш за да ме накажеш за безплодието ми, ти създаде дете с едно осемнайсетгодишно момиче.

Тя покри лице с ръце. По страните й се стичаха сълзи. Принцесата уплашена ги изтри. След смъртта на съпруга си тя не беше плакала.

— Ернст-Йоахим, може и да не беше правилно да прогоня от живота ти Дагмар Вайлер. Но така спасих не само брака ни, а запазих и Мюлберг от скандал. Какво щеше да се случи, ако детето ти израснеше наоколо?

От гърдите на принцесата се изтръгна дълбока въздишка.

— Не, не беше грешка, Ернст-Йоахим — рече тя решително. — Може би не беше добре обмислено, но в никакъв случай не беше грешка.

Защо Изабел Манголд бе дошла в Мюлберг? Само от любопитство ли? Искала е да се запознае със семейството на истинския си баща? Какво смяташе да направи? Да си отмъсти ли искаше, като я отчужди от Леонардо? Затова ли беше протегнала пипалата си към него? Чакаше в засада като паяк в паяжината си…

Ами ако принцесата не беше справедлива към Изабел? Вероятно младата жена изобщо не е имала намерение да хване Леонардо в мрежите си, но просто така се е случило. Младите са се влюбили и каквото и да е била планирала Изабел, по този начин е било елиминирано.

Не трябваше ли принцесата да остави природата да следва законите си и да не пречи на връзката на сина си с младата пианистка? Двамата не бяха роднини.

Това щеше да е най-простото решение. Но наистина ли Гизела трябваше да допусне незаконното дете да се вмъкне в семейството й през задната врата и да остави Дагмар Вайлер накрая да победи?

„Ще поговоря с Леонардо — реши Гизела. — Той трябва да научи с кого си има работа.“ Принцесата познаваше сина си и знаеше, че той повече не би погледнал Изабел. Беше възпитан да поставя интересите на семейството над собственото си щастие.

Ами ако не постъпи така? В последно време Леонардо доста се беше променил, което сигурно се дължеше на влиянието на тази жена. Той обичаше Изабел. Възможно беше дори да реши да се откъсне от нея заради Изабел.

Още веднъж Гизела фон Мюлберг се замисли какви ли са плановете на Изабел Манголд. Още не беше казала на Леонардо за произхода си…

Принц Леонардо фон Мюлберг се върна в замъка едва късно следобед. От Кил беше разговарял с Изабел по телефона. Тя му разказа за срещата с майка му и че принцесата е била изненадващо любезна с нея. Това му вдъхваше кураж, Леонардо реши веднага да се срещне с майка си.

Принцеса Гизела се беше оттеглила в библиотеката. Тя се опитваше да забрави грижите, като правеше каталог на книгите в замъка. Винаги го правеше, когато не желаеше да мисли за някакъв проблем.

— Здравей, майко — каза младият принц, затвори вратата и се приближи. — Може ли да поговорим?

Принцесата свали очилата.

— Моля — отвърна тя и посочи черното кожено кресло. — Как беше в Кил? — Тя седна на канапето срещу креслото. — Всичко ли мина според очакванията ти с първата копка?

— Да — кимна той.

Вместо да седне, Леонардо опря ръце на облегалката на креслото.

— Знаеш колко те обичам и ценя, майко — продължи той и открито я погледна в очите. — Означаваш много за мен и съветите ти винаги са ми били скъпи и ценни. Сега обаче става дума за нещо, което засяга единствено мен.

— Ако имаш предвид връзката ти с госпожица Манголд, ще се съглася — отговори тя за негова изненада. — Леонардо… Въпреки че не ми е лесно да го призная, ти естествено имаш право сам да решаваш какво да правиш с живота си. — Принцесата погледна ръцете си, скръстени в скута. — Съжалявам, не се държах подобаващо.

— Нещо случило ли се е, майко? — попита той смаян. — Днес сутринта не искаше да ме погледнеш, а сега…

Не проумяваше. Какво беше предизвикало този обрат?

— Нищо не се е случило. Просто имах достатъчно свободно време, за да размисля. Някога и мен никой не би могъл да ме разубеди да се омъжа за баща ти. Не че някой се опита…

— Зная какво имаш предвид, майко? — Принц Леонардо усети как огромна тежест пада от раменете му. Той седна до принцесата и я привлече към себе си. — Правиш ме много щастлив, майко. С Изабел още не сме говорили за женитба, твърде рано е, но се радвам, че не искаш да застанеш помежду ни. — Когато я целуна по бузата, Леонардо се уплаши от студенината на кожата й. — Зле ли се чувстваш, майко? Леденостудена си.

— Не. Всичко е наред — увери го тя. — Ще видиш ли госпожица Манголд още днес?

— Изабел ме покани на вечеря в къщичката на пазача — отвърна синът й. — Утре след обяд ще отидем на фестивала на класиката в Шлезвиг и сигурно ще се върнем едва през нощта.

Принцесата не показа вътрешното си напрежение.

— Смятах да поканя младата дама на кафе утре следобед. Е, нищо, тогава поканата ми остава за вдругиден. — Тя си наложи да стисне ръката на сина си. — След кафето можеш да покажеш замъка на Изабел. Доколкото знам, още не си го направил.

— Обиколката из замъка вероятно ще й хареса — рече Леонардо. — Благодаря ти, майко.

Той повторно я целуна и излезе от библиотеката, за да продиктува още няколко писма. Седна на бюрото си в най-добро настроение.

Гизела фон Мюлберг пое дълбоко дъх. Докосна венчалната си халка.

— Всичко това нямаше да е необходимо, Ернст-Йоахим, ако ти не беше си изгубил ума. Можеше много да ми спестиш.

Младият принц не успяваше да се съсредоточи. В главата му все се въртеше разговорът с майка му. Първоначалната му еуфория заради новата й позиция изчезна. Какво беше накарало принцесата така драстично да промени мнението си?

Леонардо изключи диктофона. Отвори вратата към съседната стая, за да каже на секретаря си, че ще получи продиктуваните писма за препис на другата сутрин.

— Стига за днес, господин Фишер — подкани го той. — Желая ви приятна вечер.

— Благодаря, ваша светлост, и на вас — отговори човекът и се опита да прикрие усмивката си. Той беше подочул нещичко от телефонния разговор между принца и Изабел Манголд.

Леонардо реши да се поразходи с Нико, преди да се преоблече за вечерята с Изабел. С нетърпение очакваше да види какво ще измайстори тя.

Два часа по-късно той се отправи към портиерската къщичка. Оттам звучеше Шопен, но този път не свиреше Изабел. Тя току-що се беше преоблякла и влизаше в хола. Когато видя Леонардо на терасата, го покани да влезе.

— Май за теб входните врати не съществуват — весело каза тя.

— Защо да обикалям около къщата, когато мога да мина и през градината? — Той й подаде една великолепна орхидея. — За теб, моя любов.

— Благодаря. — Тя повдигна орхидеята към устните си. — Прелестна е.

Принцът й намигна.

— И името й е много прочуто. Взех я от оранжерията. Исках да ти донеса нещо специално.

Той взе орхидеята от ръцете й и внимателно я положи върху рояла. Двамата нежно се целунаха.

Колкото и да беше трудно на Изабел да се откъсне от ръцете му, трябваше да се върне в кухнята.

— Можеш вече да отваряш виното — каза тя и взе орхидеята, за да я постави във ваза.

За вечеря имаше сьомга с гъби и картофи и различни видове салати. За десерт Изабел беше приготвила шоколадов мус и пълнени с плодове банички от хилядолистно тесто.

— Готвачката ни с удоволствие би те назначила — каза Леонардо, когато стигнаха до десерта. — Храната е отлична.

— Благодаря — изчерви се тя от радост.

Той вдигна чашата си.

— За нас и тази вечер, след която ще последват още много.

— Говори ли с майка си? — попита младата жена, след като отпиха от виното.

— Да. — Леонардо остави чашата. Разказа й за разговора с майка си, проведен в библиотеката. — Вдругиден те кани на кафе в замъка. Любопитен съм какво промени мнението й. Нещо не ми харесва.

— Може би просто е размислила — отвърна Изабел. — Днес следобед ме изненада със своята любезност.

Не беше ли крайно време да каже на Леонардо, че е дъщеря на принца? Нищо не биваше да застава помежду им. От друга страна, трябваше ли Леонардо изобщо да го научава? Как щеше да реагира принцесата, щом разбере коя е Изабел Манголд в действителност? Не беше ли още твърде рано?

— Сигурно си права, мила — отговори Леонардо. — Нека просто се порадваме на мира. — Леонардо хвана ръката й и я поднесе към устните си. — Хубаво е да седя тук с теб и да знам, че сърцето ти принадлежи само на мен.

— Не бъди толкова сигурен — пошегува се тя.

— Но съм — заяви той и я погледна така влюбено, че сърцето й замря.

Животът можеше да е прекрасен! Докато Изабел се преобличаше за следобедното кафе при принцесата, тихичко си тананикаше. Двамата с Леонардо прекараха чудесна вечер в Шлезвиг и се прибраха чак на зазоряване. По изключение Изабел спа почти до обяд. Нямаше смисъл да стане в осем и да седне уморена пред рояла. Тя реши вечерта да се поупражнява няколко часа.

Хвърли последен поглед в огледалото. Носеше червена рокля, разкроена от талията надолу. Беше обула подходящи по цвят пантофки. За последен път разреса русите си коси, преди да излезе от къщата и да поеме по пътя към замъка.

Принц Леонардо фон Мюлберг я пресрещна. Прегърна я и я целуна по двете бузи.

— Изглеждаш хубава — констатира той.

— Благодаря.

Тя потърка лице в бузата му.

— Майка ми е в прекрасно настроение. Понеже времето е хубаво, ще пием кафе в павилиона. — Той сложи ръка на кръста на Изабел. — Очаква ни там.

Принцеса Гизела посрещна Изабел с подчертана любезност. Не показа нищо от изпълващия я гняв. Ако планът й се изпълнеше, скоро пианистката нямаше да представлява опасност за Леонардо и семейството й. Принцесата трябваше само да се довери на съдбата.

Нико беше на седмото небе от радост, че вижда Изабел. Не я остави на мира, докато тя не клекна, за да го погали.

— Може да е много досаден — отбеляза Леонардо, също се приведе и почеса уестито зад ушите. — Така, а сега ни остави на спокойствие.

За всеобща изненада Нико скочи на една пейка и зарови глава между лапите си, за да подремне с полупритворени очи.

Една прислужничка донесе кафето и им наля. Тя внимателно постави каната на помощната масичка, за да сервира млякото и захарта.

— Благодаря, Лиза, нямаме повече нужда от вас — каза принцесата.

Лиза леко се поклони и се върна в замъка.

— Мисля, че е хубаво понякога да оставаме необезпокоявани — рече Гизела фон Мюлберг. — Приятна ли беше вчерашната вечер, госпожице Манголд?

— Да, фестивалът много ми хареса — отговори младата жена. — Проспах половината ден, защото се прибрахме много късно.

— А аз още в осем и половина бях зад бюрото — отбеляза Леонардо. — Предобедът ми се стори много дълъг.

— Всичко се плаща — рече принцесата. Тя насочи разговора към историята на замъка и спомена отбранителната кула от тринайсети век. — От няколко десетилетия вече не може да се влиза в нея. Мъжът ми планираше някой ден да й направи основен ремонт. За съжаление не се стигна дотам.

— Някой ден аз ще осъществя татковия план — обеща Леонардо.

— Хубаво би било — каза майка му и пак се обърна към Изабел: — Имате ли желание Леонардо да ви покаже замъка? Сигурно там има неща, които биха ви заинтригували.

— С голямо удоволствие.

— Леонардо, покажи на госпожица Манголд и сбирката от ориенталски миниатюри, които прапрадядо ти е събирал на младини. Щом сте прекарали част от живота си в Дубай и Бахрейн, сигурно ще ви се сторят интересни.

— Даже много интересни — потвърди Изабел.

— Карл-Едуард фон Мюлберг обиколил целия свят като млад. Най-дълго останал в Африка и Азия — разказваше принцесата. — Наложило се родителите му да го принудят да се върне в Мюлберг и да поеме задълженията си на съпруг. Те имали пет деца, но един-единствен син. Тъй като по онова време било немислимо дъщеря да наследи баща си, цялата отговорност за семейството се паднала на него.

— Тогава първо ще ти покажа галерията с нашите предци на втория етаж и ще ти представя Карл-Едуард — каза през смях Леонардо. — Той бил прочут със свободомислието и прогресивността си. За ужас на родителите си той настоял дъщерите му да получат същото възпитание като синовете му. Едва се появили първите автомобили и той се сдобил с един. Профучавал из парка на замъка с умопомрачителните двайсет и пет километра.

— Нещо нечувано за тогава — допълни принцесата. — Карл-Едуард е една от най-ярките личности в семейството ни.

Принц Леонардо поведе приятелката си към втория етаж по стълба, покрита с червен килим. Изабел се възхити от стените и таваните, украсени с позлатени гипсови орнаменти. Гледаха я картини в тежки рамки. Повечето от тях бяха произведения на изкуството от седемнайсети и осемнайсети век.

Галерията на предците се простираше по цялата дължина на страничното крило. Високите прозорци, обрамчени от брокатени завеси, пропускаха достатъчно светлина, за да изпъкват портретите. Между картините бяха окачени свещници, които сега служеха само за украса.

— Ето го нашият Карл-Едуард — посочи Леонардо портрета на мъж, чийто приключенски дух личеше дори от картината. С едната ръка той се подпираше на бастун, а другата беше положил върху главата на огромно куче, което беше донесъл от Африка. — На Джамбо, така се казвало това добиче, Карл-Едуард обръщал повече внимание, отколкото на жена си Валери — малко безцветна личност, от която се сдобил с четири деца.

— Сигурно бракът е бил уговорен — каза Изабел и погледна към Валери фон Мюлберг, чийто портрет висеше до този на съпруга й. Не изглеждаше много щастлива.

— На времето повечето бракове се уговаряли от родителите или роднините. Също и бракът на баба ми Гертруд.

Леонардо поведе Изабел нататък. Спряха пред изображението на жена, която сякаш винаги бе стояла откъм слънчевата страна на живота. Тя носеше голяма смарагдова брошка във формата на пеперуда. Тази брошка беше в кутийката с бижута, която Изабел намери при документите в ковчежето на тавана. Тя ги беше донесла в Мюлберг и ги бе скрила в гардероба си.

След като минаха през галерията на предците, те слязоха на първия етаж, за да разгледат сбирката от миниатюри на Карл-Едуард. Тя се намираше в стая до апартамента на принцесата.

По стените висяха ориенталски килими. Под тях бяха строени арабски столове и кресла. Имаше наргилета, прекрасно изработени месингови лампи, табли и маси със сребърни орнаменти. Самите миниатюри бяха прибрани в стъклени витрини. Леонардо отвори една от тях и пъхна в ръката на Изабел мъничко кандило.

— Моля да ме извините, ваша светлост.

Леонардо се обърна към иконома:

— Какво има, господин Щайгер?

— Нейна светлост ви вика само за няколко минути.

Въпреки че Леонардо не разбираше причината, той се обърна към Изабел:

— Ще те оставя за малко. Разгледай всичко на спокойствие. Ще се върна след няколко минути.

Изабел нямаше нищо против да поразгледа сама. Тя върна кандилото на мястото му и се насочи към останалите миниатюри. Чувстваше се изключително добре в тази стая. Някои неща в нея й напомняха за залата за приеми в двореца на един емир, който беше посетила с родителите си преди години.

Леонардо се забави почти двайсет минути. Въпреки че се опитваше да прикрие яда си, тя веднага забеляза, че нещо не е както трябва. Нежно докосна бузата му.

— Какво ти е? — попита го Изабел.

— Понякога наистина не мога да разбера майка си — отговори той. — През есента в парка ни ще се проведе благотворително мероприятие в полза на една фондация за пенсионерите. Сетила се, че е забравила да обсъди с мен списъка на гостите. — Той сърдито поклати глава. — Можеше да почака до утре, но тя искаше още днес да предаде списъка на шефа на фондацията.

— Може наистина да е било важно да се уреди още днес — каза Изабел.

— Важно или не, можеше да почака, докато си тръгнеш и… — той се ухили. — Не ме гледай толкова укорително, мила, не го мисля така. Знаеш колко обичам майка си.

— Тогава забрави гнева си и заедно с мен се радвай на фантастичните предмети в тази стая. Предполагам, че нямаш представа колко са ценни.

— Обясни ми — предизвика я младият принц и я взе в обятията си. — Искам всичко да разбера.

— На твоя отговорност — заяви Изабел и му поднесе устни за целувка.

Колкото и да искаше Леонардо да прекара вечерта с Изабел, трябваше след вечеря да се оттегли за два часа в кабинета си, за да прегледа документите, които секретарят беше оставил на бюрото му.

Меките тонове на рапсодия изпълваха помещението. Нико лежеше до него в коша си и спеше. Леонардо беше доволен. Следобедът бе доста успешен. Още на вечеря майка му заговори колко симпатична й се струвала Изабел. Въпреки че Леонардо все още не знаеше на какво се дължеше този обрат, той нямаше основание да я разпитва за това.

Телефонът иззвъня. На дисплея Леонардо видя, че принцесата му се обажда от покоите си. Той взе слушалката:

— Какво има, майко? Мислех, че ще гледаш филм в салона.

— Изчезнала е брилянтната ми гривна! — извика принцесата вместо отговор. — Гривната, която баща ти ми подари за последния рожден ден, който празнувахме заедно.

Принцесата беше издигнала тази гривна в култ. Вместо да я постави в сейфа при останалите си бижута, гривната лежеше на копринена възглавничка до снимката на мъжа й върху нощното шкафче.

— Може би гривната е паднала под леглото.

— Вече проверих — започна да хълца принцесата.

Леонардо се изплаши. Принцесата рядко плачеше.

— Веднага идвам — обеща той.

По пътя се чудеше дали тя просто не е забутала гривната някъде. Не можеше да си представи, че тя винаги е на нощното шкафче, когато майка му не я носи при специални поводи. Дали някой не я беше взел?

Малко хора имаха достъп до покоите на принцесата. Всички те от десетки години работеха в Мюлберг. Леонардо си слагаше ръката в огъня за тях. Защо изведнъж да посегнат на бижутата на майка му? Девизът на баща му гласеше: „Ако плащаш достойно на хората си, не ги изкушаваш“. Това беше и мотото на младия принц.

— Никой от хората ни не е взел гривната — рече принцеса Гизела, когато прислужницата излезе от салона й. — Защо да ме крадат?

— А кого подозираш? — погледна Леонардо майка си.

— Единствената персона, която днес беше на първия етаж и която познаваме едва от няколко седмици…

— Не, майко! — сви юмруци Леонардо. — Нима сериозно твърдиш, че Изабел е взела гривната? Не, нямаш това предвид. — Той поклати глава ужасен. — Не, майко, не казвай това! Откъде ти хрумна? Като че на Изабел й е нужно…

— Само тя е била — упорито повтори принцесата. — Ти беше с нея на първия етаж, за да й покажеш миниатюрите. Тя остана там сама, когато те повиках. Ориенталската стая е до моя апартамент и…

— Как можеш да обвиниш Изабел, че е откраднала гривната ти? — попита той вбесен.

— Обстоятелствата говорят против нея. — Принцеса Гизела стана и избърса сълзите си. — Или ще отидеш при нея и заедно със секретаря и господин Щайгер ще претърсиш къщичката на пазача, или ще уведомя полицията. — Тя решително вирна брадичка. — Знаеш колко ценна за мен е гривната от баща ти. Убедена съм, че я е взела младата дама. Може би тя не е виновна. Има хора, които изпитват непреодолимо желание да крадат.

— Изабел със сигурност не е от тези хора.

— Откъде знаеш? Ако намерите гривната в къщичката, съм готова да не давам гласност на случая. Но в такъв случай ще настоявам госпожица Манголд още утре да напусне Мюлберг. Ако не откриете нищо, макар това да не означава за мен, че тя е невинна, даже ще й се извиня.

— Моля те, майко, не искай това от мен. — Леонардо хвана ръката й. Той твърдо беше убеден в невинността на Изабел. — Моля те, майко!

— Както вече казах, мога да уведомя и полицията. Тогава ще се разчуе и не знам как би се отразила случката на кариерата на Изабел Манголд.

Да, Леонардо трябваше да помисли за кариерата на Изабел! Той не биваше да разруши блестящото й бъдеще. Леонардо премери плюсовете и минусите. Какво щеше да каже Изабел, ако претърси къщата й? Даже да го обичаше толкова, колкото той нея, това щеше да вгорчи отношенията им.

Проклетата гривна! Както и преди, принцът беше убеден, че има съвсем просто обяснение за изчезването й.

— Добре, ще отида при нея сам. Ще претърся къщата й.

Принцесата кимна.

— Ще си полегна. Съвсем се изтощих.

Тя се хвана с две ръце за главата и затвори очи.

Леонардо не й отговори. Той безмълвен напусна покоите й. Едва след като той затвори вратата, на устните на принцесата разцъфна триумфираща усмивка.

Изабел нищо не подозираше за буреносните облаци, които се скупчваха над главата й. Следобедът беше толкова хубав! Въпреки че беше убедена, че с принцесата никога няма да станат приятелки, на Изабел й стигаше тя да я приеме като приятелката на Леонардо.

Реши на другия ден, когато с младия принц щяха да ходят на танци в града, да поговори с него за произхода си. Леонардо трябваше да реши дали да каже на принцесата чия дъщеря е Изабел. За нея самата това нямаше значение.

Тъкмо се канеше да се качи в спалнята на горния етаж, когато на вратата се позвъни.

— Леонардо, какво правиш тук? — попита тя зарадвана и озадачена едновременно, когато видя младия принц, застанал на прага. — Дойде да ме видиш ли?

— Винаги искам да те виждам, скъпа — отвърна той. — Случи се нещо. — Той влезе в къщата. — Не ми е лесно да ти го кажа и съм убеден, че ти нямаш нищо общо с цялата история. За жалост майка ми не смята така.

— Звучи сериозно — отбеляза Изабел и се опита да не позволи на страха да я завладее.

— Изчезнала е брилянтната гривна на майка ми. Тя винаги лежеше на копринена възглавничка пред снимката на баща ми. Майка ми…

Изабел се изсмя, въпреки че не й беше до смях.

— И майка ти ме обвинява, че съм я взела? Кога съм го направила? Кога… За няколко минути бях сама на първия етаж…

Леонардо въздъхна дълбоко.

— Тя настоява да претърся къщичката. Алтернативата е да повика полиция.

— Нямам от какво да се боя — каза Изабел. — Нека майка ти спокойно се обади в полицията.

Леонардо я целуна по бузата.

— Разбира се, че няма от какво да се страхуваш, но ако дойде полицията, е възможно да се разчуе. Помисли за кариерата си. — Той се насили да се усмихне. — Няма да претърсвам къщата. Колкото и да не искам да лъжа майка си, не смятам…

— Не, Леонардо. Ще претърсиш къщата. Не започвай да мамиш майка си. Не и заради такава дреболия. Щом си готов с обиска, с чиста съвест можеш да й кажеш, че не си открил нищо.

— Благодаря, мила. — Той я целуна повторно.

Двамата се качиха на първия етаж. На Леонардо не му бе необходимо много време, за да претърси двете празни помещения и банята. След това се насочи към спалнята.

Докато повдигаше дюшека на леглото, Изабел седна на креслото до прозореца и го загледа. Замисли се дали принцесата сериозно мислеше, че е взела гривната й. Явно украшението беше изчезнало.

— Майка ти често ли губи разни неща? — осведоми се тя.

— Не.

Младият принц отвори гардероба. Радваше се, че Изабел не го затрудни. След като претърси рафта за шапки, Леонардо изтръска дрехите на Изабел и се наведе към дъното на шкафа. Вдигна облеченото в кожа ковчеже и го сложи на леглото.

— Отвори го, Леонардо — подкани го Изабел. Документите бяха прибрани в голям плик, а бижутата той спокойно можеше да види. — Ковчежето и съдържанието му преди са били на майка ми. Поверила ги е на баба ми, преди да замине за САЩ. Сега ги съхранявам аз.

Той отвори кутийката за бижута. Погледът му се спря на няколко стари украшения. Понеже брилянтната гривна не беше между тях, той пак затвори ковчежето и го върна в гардероба.

— Само тоалетката — отбеляза той.

Щеше бързо да приключи. Изабел стана, за да слязат долу. Тъй като беше обърнала гръб на Леонардо, тя не видя как той замръзна от ужас, измъквайки гривната от най-задния ъгъл на чекмеджето.

Леонардо й посочи гривната, гледайки я обвиняващо. Очите му ясно показваха какво изпитва в момента. Лицето й пребледня.

— Не! — поклати тя глава. — Не, това не може да бъде!

Той се изправи. Не беше в състояние да мисли трезво.

— Можеш ли да ми обясниш това? — попита я с леденостуден глас.

— Нямам обяснение — рече тя отчаяна. — Сигурно някой е скрил гривната в чекмеджето. Някой…

— Някой? — гласът му вибрираше от ярост. — Майка ми?

— Да, защо да не е майка ти? — попита тя. — Попаднахме в капана й. Заблуди ни и…

— Млък! — прекъсна я той. — През целия си живот не съм бил толкова разочарован, както от теб, Изабел. Майка ми няма защо да те подмамва в капан. Тя те прие… — Той пъхна гривната в джоба на панталона си. — Не желая скандал. И ти нямаш интерес от това, Изабел. Само поради тази причина се отказвам да уведомя полицията. Още утре да си напуснала къщата.

В Антарктида не можеше да е по-студено отколкото в спалнята й.

— Трябва да ти кажа нещо — започна Изабел и понечи да извади медальона от пазвата си, но Леонардо я прекъсна.

— Няма какво да ми казваш — заяви той.

Какъв смисъл имаше да му разкрива произхода си? Беше грешка да идва в Мюлберг и да се влюбва в Леонардо. Безкрайна тъга изпълни младата пианистка. Тя напразно се бореше със сълзите.

Принцът й хвърли последен презрителен поглед, после се обърна и излезе от спалнята. Дървената стълба се затресе от стъпките му. След малко входната врата се затръшна.

Изабел се свлече на леглото. Беше изгубила Леонардо. Как можа той и за секунда да се усъмни в думите й? Не й беше нужно да краде брилянтни гривни. Ако искаше, сама щеше да си купи.

Хълцайки, Изабел зарови лице във възглавницата.

Принц Леонардо фон Мюлберг се въртеше в леглото, без да може да заспи. Накрая не издържа. Навлече халата и излезе на балкона. Едновременно съкрушен и разгневен, той погледна към къщичката на пазача.

Как можа толкова да се излъже? Принцесата познаваше хората по-добре. Изабел Манголд не беше жена за него. На Леонардо му се прииска никога да не бяха се срещали.

И все пак… Изабел вече му липсваше. Сърцето така го болеше, че той се опасяваше, че всеки негов удар може да е последен.

Какво беше накарало Изабел да открадне гривната? Не беше останала сама за повече от двайсет минути. Беше й споменал, че покоите на майка му са в съседство. Но тя не можеше да знае колко дълго няма да го има.

Когато Леонардо от мъка зарови лице в дланите си, той видя себе си да преминава с младата пианистка през галерията на предците на фамилията. Застанаха пред портрета на баба му. Очите му се спряха на голямата смарагдова брошка, която баба му носеше на картината.

Брошката!

Брошката беше едно от бижутата, които не се появиха след смъртта й. Имаше списък с тези бижута някъде сред семейните документи. Но Леонардо видя вчера точно тази брошка…

Как се появи украшението в ковчежето на Изабел? Не, Леонардо вероятно се заблуждаваше. Двете брошки сигурно бяха различни. Ами ако не се лъжеше?

Бабата на Леонардо беше подарила много от бижутата си. Този, на когото е дала брошката, може да я е продал, на когото си пожелае. Изабел беше споменала, че кутийката за бижута е била на майка й. А защо я е пазила баба й?

Леонардо се върна в спалнята и погледна към часовника. Четири без пет. Още не биваше да буди майка си, за да разговаря с нея.

Защо майка му покани Изабел на кафе? Нали на сутринта след рождения й ден все още беше толкова сърдита заради връзката му с Изабел, че не искаше да му каже една думичка. Какво се беше случило междувременно? Да не би пък все пак майка му да е тази, която… Защо?

Колкото повече размишляваше Леонардо, толкова по-малко вероятно му се струваше Изабел да е взела гривната. Наистина ли двамата бяха хванати в капан?

Леонардо се облече бързо. Не биваше да отлага. Влезе на пръсти в покоите на майка си и тихо отвори вратата на спалнята й. Тихото дишане на принцесата изпълваше стаята. Да я събуди ли?

— Майко?

Гизела фон Мюлберг само се беше унесла. Стореното й тежеше. Вече не беше толкова сигурна, че е взела правилното решение. Нямаше ли и друг начин? Вечерта триумфираше, но междувременно еуфорията отстъпи пред унинието. Обвинявайки Изабел в кражба, тя беше предала и мъртвия си съпруг. Ернст-Йоахим никога не би й простил за стореното.

Принцесата потърси ключа за лампата и я запали.

— Какво има, Леонардо? — Тя се надигна и приглади коси. — Още няма пет — погледна го тя с укор, след като видя часовника.

Леонардо седна на леглото й.

— Не можах да заспя — каза той. — Когато предната вечер претърсих стаята на Изабел, видях кутийка с бижута. Между тях беше и смарагдова брошка във формата на пеперуда. Изабел я имаше от майка си и баба си. Преди малко се сетих за нея. Брошката е същата като тази, с която баба е на портрета. — Той погледна майка си в очите. — Как брошката е стигнала до Изабел? Можеш ли да ми отговориш, майко?

Щеше да стане по-зле, ако отрича. Принцеса Гизела разбра, че е загубила, а даже не беше сигурна дали така не е по-добре. Тя взе чашата с вода и отпи една глътка. После тежко я удари върху плота на нощното шкафче.

— Когато свекърва ми умря, ти още беше малък, но по-късно съм ти казвала, че около три месеца след смъртта й, когато подреждахме нещата й, открихме, че някои от бижутата й липсват. Тя беше щедра жена, затова решихме, че ги е подарила. Поне баща ти ме накара да повярвам в това.

— А не беше ли вярно?

Принцесата поклати глава:

— Не, по онова време баща ти имаше любовница — младо момиче, което работеше като стажантка в детския дом. Той й е подарил украшенията, или поне брошката и един стар медальон, в който имаше негова снимка. Майка му често носеше този медальон.

— Разговаря ли с татко за това момиче? — попита Леонардо потресен.

Тя поклати глава.

— Не, открих момичето. То ми призна, че е бременно. Това беше шок за мен, защото не можех да имам деца — принцесата замълча за няколко секунди. Когато продължи, гласът й трепереше. — Момичето се казваше Дагмар Вайлер. Изпратих я в Швейцария и сключих договор с нея. Тя се задължаваше да напусне страната и да не издава кой е бащата на детето. Сумата, която й предложих, беше твърде висока, за да я отхвърли.

— После чу ли нещо за нея?

— Не, и се надявах никога да не чуя — Гизела фон Мюлберг дълбоко пое въздух. — И тогава миналото се върна в Мюлберг в образа на Изабел Манголд.

Леонардо подскочи:

— Това е невъзможно!

— Напротив. — Принцесата разказа как е забелязала медальона на шията на Изабел и после е търсила информация в интернет. — Изабел Манголд е дъщерята на Дагмар Вайлер. Убедена съм, че е разбрала за истинския си произход едва след смъртта на баба си.

— Затова оплете тази интрига?

— Да, исках да опазя семейството ни, както го опазих и на времето.

— От какво се страхуваше? Че Изабел ще те изнудва? — избухна Леонардо. — Ако имаше такива намерения, щеше да го е сторила отдавна. Мисля, че е дошла в Мюлберг само за да види къде е живял баща й. Сигурно не е очаквала, че двамата ще се влюбим.

— А защо не ти го каза, Леонардо? Ако съвестта й е толкова чиста, можеше поне на теб да разкаже.

— Щеше да го направи, убеден съм. — Леонардо се обърна към вратата.

— Не бива да имаш връзка с тази жена. Тя е плод на греха. Прелюбодеяние.

— Какво е виновна Изабел за греховете на родителите си? — Леонардо се върна до леглото и се наведе над майка си. — Майко, аз обичам Изабел. Тя е жената, с която искам да остана до края на дните си.

— Не!

Той се изправи. По устните му пробяга болезнена усмивка.

— Можеш да избереш, майко — рече той. — Не ме принуждавай да избирам между вас. А и трябва да помислиш за едно. Не си могла да родиш дете на татко, затова сте ме осиновили. Най-голямото желание на татко е било да остави Мюлберг на родния си син или на родната си дъщеря, за да не се прекъсне кръвната връзка. Ако аз и Изабел се оженим и имаме деца, след смъртта ми един истински Мюлберг ще получи наследството, защото във вените му ще тече кръвта на Фон Мюлберг благодарение на Изабел.

Младият принц излезе от стаята и затича надолу по стълбите към гаражите, за да отиде с колата до къщичката на пазача. Всяка минута беше от значение. Щеше да падне на колене пред Изабел и да я помоли за прошка. Тя не биваше да напуска Мюлберг. Беше му нужна, за да живее, така, както въздухът — за да диша.

Когато паркира пред къщичката, веднага разбра, че е закъснял. Колата на Изабел вече я нямаше. Сигурно беше събрала нещата си и бе напуснала Мюлберг веднага щом той е излязъл от къщата.

Леонардо отчаяно обикаляше из празните стаи. Роялът все още беше на мястото си и върху него беше залепена бележка с кратко съобщение: „Утре ще се обадя на спедиторската фирма, за да приберат рояла възможно най-бързо“. Без име, без поздрав…

„Твърде късно — рече си Леонардо — твърде късно.“ Изабел го беше напуснала.

Изабел Манголд вкара колата си в гаража, взе пътната чанта от седалката до нея и слезе от колата. Останалият багаж щеше да внесе по-късно в къщата. Беше смъртно уморена и същевременно превъзбудена. Цяла нощ беше шофирала по аутобана, спирайки само за чаша кафе. Сега беше малко след единайсет сутринта.

Къщата на баба й изглеждаше самотна и изоставена. Когато Изабел отключи вратата, я блъсна застоял въздух. Тя остави чантата и отвори прозорците, после включи машината за кафе в кухнята. Докато стане кафето, се качи в банята, за да се поосвежи.

Как Леонардо можеше да си помисли, че е откраднала гривната? Все говореше колко я обича, а сега я предаде при първата възможност. Той имаше вина за предателството. Ако любовта му не беше само на думи, можеше поне да поразмисли дали не бяха устроили клопка на Изабел.

Изпълни я неукротим гняв към Гизела фон Мюлберг. Тази жена не само беше попречила на мъжа си да научи, че има дъщеря, не, тя трябваше да съсипе и живота на дъщерята.

При това Гизела изобщо не знаеше коя е Изабел. Само от високомерие беше се погрижила Леонардо да не се интересува повече от Изабел.

Беше направила огромна грешка. Вместо да мълчи за произхода си, Изабел трябваше да се представи на принцесата като дъщерята на принц Ернст-Йоахим и Дагмар Вайлер. Понякога беше погрешно да се съобразяваш с чувствата на другите.

Изабел се замисли дали да не се обади на родителите си, за да поговори с тях за това. Майка й и без това не беше очарована, че смята да прекара лятото в Мюлберг. Защо Изабел не я послуша? Можеше да си спести много разочарования.

Тя изпи кафето си и отнесе пътната чанта в стаята. И тук отвори прозорците. Легна облечена в леглото, кръстоса ръце зад главата си и затвори очи. Колкото и да не искаше, не можеше да изтрие лицето на Леонардо. Видя се, хванала го под ръка на фестивала на класиката. „Обичам те — прошепна й той, — обичам те.“

Противно на очакванията си Изабел заспа. В съня си тичаше към Леонардо. Беше в бяла рокля, а в ръцете си държеше букет от редки орхидеи. „Откъснах ги от оранжерията — прошепна й Леонардо. — Булчинският ти букет трябва да е специален.“

Тъкмо се канеше да я прегърне, и майка му се пъхна помежду им. „Гривната ми! — крещеше тя. — Мисли за гривната ми!“ С протегната ръка тя сочеше Изабел и така я бодна с показалец в гърдите, че Изабел се събуди.

Тя стана объркана. Някъде отдалече дочу телефонен звън. Не, телефонът не можеше да звъни. Беше се отказала от него.

Нужни й бяха няколко минути, докато осъзнае, че се звъни на входната врата. Нахлузи обувките си и се запрепъва надолу по стълбите.

— Да, идвам! — извика, питайки се същевременно кой ли може да е. Вероятно някой съсед, видял, че се е върнала.

Отвори вратата и веднага понечи да я затвори. Принц Леонардо й попречи, препречвайки вратата с крак. Нико започна възбудено да лае в ръцете му.

— Какво търсиш тук? — попита тя грубо. — Казахме си всичко, което трябваше да се каже. Повече не желая да имам нищо общо с теб и семейството ти.

По време на полета Леонардо обмисли какво да каже на Изабел.

— То е и твое семейство, Изабел. Въпреки че не сме роднини, и двамата сме деца на Ернст-Йоахим фон Мюлберг.

Младата жена притаи дъх.

— Откъде знаеш? — попита тя след няколко секунди мълчание.

— Моля те, Изабел, пусни ме да вляза. Нико трябва непременно да пие вода. От излитането от Хамбург не е пил.

Изабел отвори вратата.

— Само заради Нико — рече тя и взе кучето от ръцете му. Отиде в кухнята и пусна уестито на пода. Бързо напълни купичка с вода. Нико веднага й се нахвърли.

Леонардо я беше последвал.

— Може ли да седна? — попита той. — Имаш ли чаша кафе за мен?

Тя се обърна към него:

— Не мислиш ли, че е твърде нахално да се появиш тук и да искаш кафе? Не се ли страхуваш, че ще те обера? — Тя включи кафемашината. — Откъде знаеш, че съм дъщеря на Ернст-Йоахим фон Мюлберг? — попита отново.

— Майка ми ми призна — рече той и седна.

— Майка ти? Мислех, че дори не подозира. Бях решила да ти съобщя онази вечер и ти да решиш дали тя изобщо да научи.

Младият принц стана и пристъпи към нея.

— Извинявай! — Той сръчно измъкна медальона от блузата й. — Медальонът е в списъка с изчезнали бижута, който майка ми е изготвила след смъртта на баба. Когато случайно те срещнала при езерцето след рождения си ден, ти си се навела към Нико. Тогава медальонът изпаднал от пазвата ти. Майка ми веднага го познала. От самото начало си й се сторила позната. Внезапно разбрала какво у тебе постоянно я човърка. Имаш очите на баща си. — Той я погледна в лицето. — Сега го виждам и аз.

Изабел се отдръпна. Медальонът се изплъзна от ръката му.

— И тогава е решила, че ще се отърве от мен, като ме обвини в кражба? Не се ли е страхувала, че ще разкажа историята на медиите? — Наля кафе за себе си и за Леонардо. — Заповядай.

— Благодаря. — Той обгърна чашата с длани. — Преди да тръгна за летището, още веднъж дълго разговарях с майка ми. Изпуснала си е нервите. Вече признава, че планът й е бил идиотски и… Няма да повярваш, но тя съжалява.

— Понеже ти си разбрал — саркастично отбеляза Изабел и се облегна на бюфета. — Какво те наведе на мисълта, че може би съм ти казала истината?

— Смарагдовата брошка в кутийката за бижута. Сетих се, че баба ми е с нея на портрета си. После събудих майка и малко или повече я принудих да ми каже истината.

Нико заподскача към Изабел.

— После ще ти купим няколко кутийки „Цезар“ — обеща тя. — В къщата няма нищо друго, освен кафе, Нико.

— Това означава ли, че няма да ни изхвърлиш на улицата? — попита Леонардо обнадежден.

Изабел го погледна. Гневът и разочарованието, които изпитваше преди няколко часа, се бяха стопили. Тя обичаше Леонардо. Нямаше сили да го отхвърли. Той беше попаднал в капана на майка си.

— Ами принцесата? — отговори му тя с въпрос. — Тя ще ме мрази до края на живота си, защото съм незаконното дете на съпруга й.

— Чрез сина ни един ден титлата ще наследи един истински Фон Мюлберг — отвърна Леонардо. — Тя продължава да обича баща ми и след смъртта му. Отдавна му е простила изневярата. Знае, че с продължението на кръвната линия ще се изпълни неговото най-голямо желание. Първо се наложи да й го обясня. Не беше се сетила.

— Значи съм добре дошла в Мюлберг? — попита Изабел скептично.

— Добре дошла си, мила, и смятам, че с времето ти и майка ми ще намерите път една към друга. Във всеки случай тя ми обеща повече да не ни пречи. Тя сама ще ти каже колко съжалява за всичко, което ти е причинила. — Леонардо взе кафената чаша от ръцете на младата жена и я постави на масата. Притисна я в обятията си. — Ти си любовта на живота ми, Изабел. Искам да се оженя за теб.

Беше си представяла живота си по-различно. Трябваше ли да жертва кариерата си заради Леонардо? Не беше очаквала предложение за женитба в този момент.

— През есента отивам на турне — рече тя. — Не знам дали ще бъда съпругата, която заслужаваш.

— И за това помислих — отговори той. — Няма да се отказваш от кариерата си, мила. Като принцеса Фон Мюлберг няма да е възможно всяка година с месеци да си на турне, но ще продължиш да изнасяш концерти. Това ще е жертва от твоя страна и аз не зная дали си струва да я направиш за мен…

Тя преметна ръце през врата му.

— Струва си — каза спонтанно. — Каква полза да обикалям по света и да знам, че съм изоставила сърцето си? Това би повлияло на свиренето ми и кариерата ми много бързо ще приключи. — Тя го погледна в очите и прочете там същата любов, която изпълваше и нея самата. — Да, Леонардо, искам да се омъжа за теб. Заедно ще изпълним Мюлберг с нов живот.

— Кълна се, Изабел, че никога няма да съжаляваш — обеща принцът и запечата клетвата си с целувка, която ги събра до края на дните им.

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.